Ухвала

Іменем України

07 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 754/15153/20

провадження № 61-14954ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., Мазурик О. Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Альтахаус Холд», приватний нотаріус Київського Міського нотаріального округу Яворська Наталія Вікторівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання попереднього договору частково недійсним, визнання недійсним договору в частині покупця та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та про визнання права особистої приватної власності на майно придбане під час проживання однією сім`єю,

ВСТАНОВИВ:

У 2020 році ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору частково недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права особистої приватної власності.

Позов мотивований тим, що у період з 10 жовтня 2016 року по 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 проживав спільно з ОСОБА_2 без шлюбу, створивши фактично сім`ю, за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому 18 грудня 2018 року між ними було зареєстровано шлюб.

У період з 18 до 30 липня 2017 року у м. Самсун (Туреччина) позивач брав участь у змаганнях у складі збірної України з футболу серед спортсменів з вадами слуху, за результатами яких збірна команда України з футболу серед спортсменів з вадами слуху зайняла ІІ місце та була визнана призером ХХІІІ літніх Дефлімпійських ігор.

Відповідно до наказу Укрцентру «Інваспорт» від 31 липня 2017 року № 100 ОСОБА_1 виплачено грошову винагороду в розмірі 31 000 дол. США, що виплачена 01 серпня 2017 року у сумі 801 498,46 грн. Крім того, згідно з наказом Управління у справах сім`ї, молоді та спорту Полтавської обласної державної адміністрації від 01 листопада 2017 року № 739 йому виплачено грошову винагороду як переможцю та призеру ХХІІІ Дефлімпійських ігор в розмірі 64 400,00 грн.

З огляду на нестабільну економічну ситуацію в країні та банківській системі, 23 серпня 2017 року та 28 серпня 2017 року позивач зняв готівкові кошти з банківської картки та передав на зберігання ОСОБА_3 . В подальшому, маючи намір придбати квартиру у житловому будинку по АДРЕСА_2 , зазначені коштиОСОБА_1 у ОСОБА_3 забрав. У зв`язку із відсутністю на час укладення договору місця реєстрації, що за словами працівника ТОВ «Альтахаус Холд» унеможливлювало його укладення з позивачем, ОСОБА_1 , повністю довіряючи відповідачу, з якою проживав однією сім`єю без шлюбу, сподіваючись на укладення договору відповідно до норм чинного законодавства, погодився визначити її стороною договору. Водночас, маючи вади органів слуху, він не міг належним чином чути та усвідомлювати події, що відбувались під час укладення попереднього договору від 12 лютого 2018 року, предметом якого було зобов`язання в майбутньому протягом першого кварталу 2018 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою. Відповідач, достовірно знаючи про його вади слуху, розуміючи, що він не має можливості належним чином чути та усвідомлювати події, незважаючи на його присутність під час укладення договору, ввела в оману сторону договору ТОВ «Альтахаус Холд» та приватного нотаріуса щодо умов попереднього договору, а саме приховала факти, що мали істотне значення, а саме щодо належності йому грошових коштів, за які буде придбано об`єкт нерухомості, та факт проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Коштів на придбання квартири відповідач не мала, оскільки на момент укладення договору отримувала незначний дохід, а також у неї не було достатніх заощаджень для придбання вищезазначеного об`єкта нерухомості. Відповідач виступила фіктивним покупцем по договору у зв`язку з тим, що він не мав змоги оформити квартиру на своє ім`я.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 10 жовтня 2016 року по 17 грудня 2018 року;

визнати попередній договір від 12 грудня 2018 року, укладений між ТОВ «Альтахаус Холд» та ОСОБА_2 частково недійсним в частині покупця - сторони 2;

визнати його стороною-2 за попереднім договором від 12 лютого 2018 року. Перевести права та обов`язки сторони-2 за попереднім договором від 12 лютого 2018 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: 255, виданий 14 квітня 2021 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Ляхар О. В., та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57632509 від 14 квітня 2021 року;

визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у складі судді: Скрипки О. І., позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 10 жовтня 2016 року до 17 грудня 2018 року.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

при застосуванні статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Враховуючи, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, з яким пов`язані юридично значимі наслідки, зокрема, право спільної сумісної власності на майно, придбане чоловіком та жінкою під час такого проживання, законодавчо врегульований статтею 74 СК України, тому доказуванню підлягає спільне проживання сторін на час придбання спірного житла. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує;

правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з частиною третьої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує;

при зверненні з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 вказував, що з 10 жовтня 2016 року по 17 грудня 2018 року він став спільно проживати з відповідачкою однією сім`єю у сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, разом відпочивали. Вказані обставини підтверджуються довідкою АТ «Дарницький завод ЗБК» № 281 від 30 липня 2020 року, відповідно до якої сторони проживали за вказаною адресою та сплачували всі комунальні послуги, а саме позивач проживав з 10 жовтня 2016 року, відповідачка (дружина) з 08 жовтня 2016 року; квитанціями, наданими сторонами про сплату житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, що здійснювалась як позивачем, так і відповідачем; копіями квитків на ім`я сторін до Грузії та Єгипту; фотографіями сторін; відеозаписом освідчення позивача відповідачу. Суд також приймає до уваги і тривалість такого спільного проживання до реєстрації шлюбу - майже 2 роки, а також спільне проживання у спірній квартирі після її придбання. Також, факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до реєстрації їх шлюбу підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Указані свідки підтвердили наявність між сторонами сталих відносин з 2017 року, притаманних подружжю, факт спільного проживання однією сім`єю, в тому числі і у спірній квартирі. Такі показання узгоджуються із матеріалами справи та доводами позивача. Відповідач покази свідків не спростувала, не надала суду доказів протилежного, а тому суд вважає ці докази належними та достовірними на підтвердження факту проживання сторін як подружжя без реєстрації шлюбу. Покази свідків ОСОБА_8 (матері відповідача) та ОСОБА_9 (чоловік відповідача з 14 травня 2022 року) в цій частині суд до уваги не приймає, оскільки вважає свідків особами, що зацікавлені у результатах розгляду справи. Таким чином, вказані докази в їх сукупності спростовують твердження відповідача про те, що вона розцінювала позивача виключно як статевого партнера та не мала наміру створювати з ним сім`ю. А тому, з урахуванням наведеного, суд вважав, що позивачем належним чином доведено його вимоги в цій частині, а тому задовольняє їх;

з урахуванням задоволення позовних вимог про встановлення факту, суд також встановив, що спірна квартира придбана відповідачем згідно попереднього договору від 12 лютого 2018 року за ціною 764 519,70 грн, набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Проте, суд вважав, що позивачем надано достатньо доказів того, що вказана сума, сплачена за квартиру, є його особистими коштами, а тому наявні підстави для визнання цієї квартири його особистою власністю. Так, відповідно до листа Українського центру з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» № 1067 від 19 серпня 2020 року, згідно наказу Укрцентру «Інваспорт» від 31 липня 2017 року № 100 спортсмену з інвалідністю збірної команди України з футболу серед спортсменів з вадами слуху ОСОБА_1 - призеру ХХІІІ літніх Дефлімпійських ігор виплачено грошову винагороду в розмірі 31 000 дол. США. Вказана сума в гривневому еквіваленті 801 498,46 грн виплачена позивачу у серпні 2017 року, що підтверджується довідкою Укрцентру «Інваспорт» № 53 від 19 серпня 2020 року, а також випискою з банківського рахунку позивача, з якого вбачається, що вказані кошти були зараховані 02 серпня 2017 року та в подальшому зняті готівкою 23 серпня 2017 року та 24 серпня 2017 року.

відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що кошти, які були внесені за спірну квартиру, є її особистими коштами. Так, з наданих відповідачем до відзиву доказів, вбачається, що на час придбання спірного житла відповідач не мала достатнього доходу, а її дохід станом на 12 лютого 2018 року становив 24 287,52 грн. Стосовно договору дарування грошей від 08 лютого 2018 року, за яким ОСОБА_10 (мати відповідача) подарувала відповідачу 800 000,00 грн., то суд ставиться до нього критично, оскільки з наданих стороною відповідача доказів також вбачається, що ОСОБА_10 за період з І кварталу 2000 року по ІІІ квартал 2020 року отримала сукупний дохід в розмірі 123 000 грн. Відтак, належних доказів наявності таких коштів з боку відповідача суду не надано. При цьому суд відхиляє посилання на письмові пояснення ОСОБА_11 , а також докази його доходу, оскільки вказана особа в судовому засіданні в якості свідка не допитувалась. Крім того, відсутні будь-які докази того, що відповідач позичала у нього кошти та взагалі перебувала з ним (або інші особи, пов`язані з відповідачем) у будь-яких стосунках. Крім того, суд звертає увагу на те, що вказаний договір дарування коштів всупереч частини п`ятої статті 719 ЦК України укладено у письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому погоджується з доводами сторони позивача про нікчемність правочину, виходячи із положень частини першої статті 219 ЦК України. Посилання відповідача та її представника на боргові розписки, відповідно до яких відповідач отримувала у борг кошти від ОСОБА_9 , а також довідки про його грошове забезпечення, судом також відхиляються, оскільки вказані розписки датовано 02 серпня 2019 року та 05 березня 2019 року, що не входить до періоду саме придбання спірної квартири у лютому 2018 року. При цьому також покази свідків ОСОБА_8 (матері відповідача) та ОСОБА_9 (чоловік відповідача з 14 травня 2022 року) і в цій частині суд до уваги не приймає, оскільки вважає свідків особами, що зацікавлені у результатах розгляду справи. Суд зауважує, що під час розгляду справи свідок ОСОБА_8 не змогла пояснити джерело походження коштів в розмірі 800 000 грн. Покази свідка ОСОБА_12 про те, що відповідач купила квартиру за кошти батьків, також не можуть бути враховані, оскільки не підтверджуються іншими доказами у справі з урахуванням наведених обставин;

при відхиленні доказів суд зазначив, що у пункті 3.3 попереднього договору від 12 лютого 2018 року відповідач довела до відома ТОВ, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває та/або ні з ким однією сім`єю не проживає. Також, 12 лютого 2018 року відповідачем було складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої відповідач повідомляє про те, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, квартира АДРЕСА_4 купується нею за особисті кошти та буде її особистою приватною власністю. Втім посвідчення нотаріусом підпису на заяві відповідача не підтверджує правдивість викладених у заяві обставин (на відміну від показів свідка у суді, який приводиться до присяги та попереджується про кримінальну відповідальність за надання неправдивих свідчень), а отже не є належним доказом. Це ж стосується і застереження, зазначеного у попередньому договорі. Таким чином, доводи відповідачки стосовно придбання квартири за її особисті кошти, а саме за кошти, які вона позичила у ОСОБА_10 , як і свідчення останньої, якими вона підтвердила надання позики, суд відхиляє, як неспроможні та не підтверджені належними доказами. В той же час, з наданих позивачем доказів вбачається, що розміри знятих у кінці серпня 2017 року з рахунку позивача коштів є достатніми для оплати визнаної сторонами вартості спірної квартири (764 519,70 грн). При цьому, відповідачем не підтверджено належними доказами перерахунок (витрату) всіх коштів позивачем на інші цілі. Тому суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на спірну квартиру;

положеннями ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору у частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20). Тому позовні вимоги про визнання договорів недійсними та переведення прав покупця не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту в цій частині вимог, а також не підлягає задоволенню і похідна від них вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року в частині визнання особистої приватної власності на квартиру за позивачем скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

привирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд першої інстанції вірно встановив обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири відповідачем та задовольнив позов про встановлення факту, оцінивши в сукупності надані докази та пояснення сторін;

з 2004 року СК України, були прирівняні права подружжя, що перебувають в зареєстрованому шлюбі, та права осіб, які проживають однією сім`єю без такої реєстрації, та ведуть спільне господарство. За положеннями статті 57 СК України в редакції, чинній на момент придбання спірної квартири, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте одним із подружжя до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує;

при задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, суд першої інстанції встановив, що вказана квартира була придбана сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, але за особисті кошти позивача. Як вже зазначалось вище, колегія суддів погоджується, що спірна квартира придбана під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

разом з тим матеріалами справи не доведено, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, кошти за спірну квартиру вносила відповідачка за попереднім договором в лютому 2018 року. Позивач кошти отримані ним за перемогу в змаганнях зняв з свого рахунку в серпні 2017 року. Свідки не підтвердили, що вони бачили, як позивач в день укладення договору передавав відповідачу будь-які кошти на оплату квартири. Позивач пояснював, що сторони їздили разом відпочивати, їздили до його батьків в Грузію, що свідчить про часткове витрачання позивачем коштів, які він зняв зі свого рахунку. Також в судовому засіданні апеляційного суду позивач надав пояснення, що він намагався домовитись з відповідачкою та погоджувався на переоформлення 1/2 частини квартири на нього, проте відповідачка відмовилась вважаючи, що квартира має залишитись їй. Належних та допустимих доказів тому, що позивач зняті кошти не витрачав та в подальшому передав їх відповідачці для внесення оплати за квартиру суду надано не було. За таких обставин, висновок суду про те, що позивач спростував презумпцію спільності майна не відповідає встановленим обставинам та наданим доказам;

висновок суду фактично базується на тому, що і відповідачка не довела, що квартиру вона придбала за особисті кошти, разом з тим за обставин даної справи обов`язок спростувати презумпцію спільності майна був покладений в першу чергу на позивача, який і просив визнати за ним право особистої власності;

з оцінкою доказів, які суд першої інстанції надав, щодо позиції відповідачки про придбання нею квартири за її особисті кошти, а саме: подаровані кошти, кошти передані вітчимом та її накопичення з 2000 року, апеляційний суд повністю погоджується. Суд вірно зазначив про відсутність нотаріально-посвідченого договору дарування грошей, також суд вірно врахував, що особи, які свідчили про надання грошей як у позику так і в дар відповідачу є її близькими родичами, відповідно є зацікавленими свідками у вирішенні спору на користь відповідача;

за відсутності доказів перерахування коштів за квартиру з рахунку позивача, а також враховуючи, що з часу зняття коштів з рахунку позивачем до моменту придбання спірної квартири минуло 8 місяців, апеляційний суд зробив висновок, що презумпція спільності майна позивачем спростована не була. Відповідачка також ні суду першої інстанції ні апеляційному суду не надала доказів, що кошти, які вона вносила як оплату за квартиру були її особистим майном;

за таких обставин апеляційний суд зробив висновок, що спірна квартира була придбана під час спільного поживання сторін однією сім`єю за їх спільні кошти, а тому за кожним із сторін має бути визнано право на 1/2 частину вказаної квартири, а позов про визнання права власності на кватиру підлягає частковому задоволенню. За наведених обставин, та з урахуванням того, що вирішуючи спір в частині вимог про визнання за позивачем права особистої приватної власності суд вважав доведеними ті обставини, які не були підтверджені належними та допустимими доказами, керуючись статті 376 ЦПК України апеляційний суд робить висновок, що апеляційна скарга відповідачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визнання за позивачем права особистої приватної власності підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та визнання за кожним із сторін права на 1/2 частину спірної квартири.

17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині визнання за позивачем та відповідачем права власності на частини квартири і залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем особистої приватної власності на спірну квартиру.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що повний текст оскарженої постанови отримано представником позивача 19 вересня 2023 року на електронну адресу та 27 вересня 2023 року наручно. На підтвердження указаних обставин суду надано роздруківку з електронної пошти з листом Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року з вкладенням постанови та копію супровідного листа Київського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року № 754/15153/20/76992/2023 про направлення ОСОБА_13 (представнику ОСОБА_1 ) копії постанови від 15 вересня 2023 року з розпискою про отримання постанови 27 вересня 2023 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України)

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц; від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17; від 19 березня 2018 року у справі № 490/2579/15-ц; від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18; від 08 серпня 2022 року у справі № 759/23368/19; від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; від 10 квітня 2023 року у справі № 753/12786/17; від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19; від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 10 квітня 2023 року у справі № 753/472/19; від 15 лютого 2023 року у справі № 766/12929/18; від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18; від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц; від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц; від 05 квітня 218 року у справі № 404/1515/16-ц; від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц та постановах Верховного Суду України: від 25 грудня 2023 року у справі № 6-135цс13; від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу, проте за особисті кошти;

обґрунтованими є висновки судів про задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю у період з 10 жовтня 2016 року по 17 грудня 2018 року;

разом з тим, судом апеляційної інстанції безпідставно проігноровано, що вимоги щодо визнання особистою приватною власністю, придбаної у період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін 12 лютого 2018 року спірної квартири, заявляли як позивач, так і відповідач, стверджуючи про придбання спірного майна за належні кожному з них особисті кошти. Тому безпідставним є покладення апеляційним судом обов`язку спростування презумпції спільності майна подружжя виключно на позивача, оскільки відповідач також заявляла про належність їй спірної квартири на праві особистої приватної власності;

наявні у справі докази підтверджують не лише факт придбання спірної квартири за власні кошти позивача, але і вказують на наявність більш вірогідних стверджувальних обставин, порівняно з недоведеними запереченнями відповідача, а отже у сукупності підтверджують доводи позивача;

апеляційний суд не надав належної оцінки доказам, що підтверджували рівень доходів відповідача на час придбання спірної квартири, а також доказам, які підтверджували доходи позивача за період з серпня 2016 року до грудня 2018 року;

сам лише факт придбання спірного майна в період спільного проживання не є безумовною підставою для надання такому майну правового режиму об`єкта права спільної сумісної власності подружжя та поділу у рівних частинах;

наявність доходу, достатнього для купівлі спірного об`єкту нерухомості належними та допустимими доказами відповідачем не підтверджено, що встановлено у судових рішеннях;

суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, погодився з висновком суду першої інстанції щодо відсутності доказів у відповідача на підтвердження факту купівлі спірного об`єкту нерухомості за особисті кошти відповідачем, разом з тим, не оцінюючи належним чином докази, що підтверджують дохід позивача в період часу з серпня 2016 року до лютого 2018 року та посилаючись лише на придбання спірної квартири зі сплином 8 місяців після отримання винагороди за участь у змаганнях позивачем, зробив помилковий висновок про не спростування останнім презумпції спільності майна, оскільки спірний об`єкт нерухомості вартістю 764 519,70 грн був придбаний 12 лютого 2018 року, а грошові кошти позивачем зняті з рахунку 23 серпня 2017 року, 28 серпня 2017 року та 01 листопада 2017 року в загальній сумі 865 890,00 грн. Разом з тим, станом на час придбання спірного майна позивач мав стабільний дохід у вигляді заробітної плати, що сукупно за період з серпня 2016 року до лютого 2018 року склав 127 379,01 грн. Натомість сукупний дохід відповідача станом на 12 лютого 2018 року, тобто на дату укладення попереднього договору щодо купівлі спірної квартири відповідачем, становив 24 287,52 грн. Натомість, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, покладаючи тягар щодо спростування спільності майна на кожну із сторін спору, оскільки обидві заявляли під час розгляду справи про придбання майна за належні кожному з них особисто кошти, та, встановивши, що доводи відповідача стосовно придбання квартири за її особисті кошти не підтверджено належними доказами, а позивачем підтверджено, визнав право особистої приватної власності за позивачем;

судом апеляційної інстанції помилково не враховано висновки Верховного Суду щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції, безпідставно поклавши обов`язок щодо спростування презумпції спільності майна виключно на позивача;

апеляційний суд проігнорував необхідність застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, на яких наголошував Верховний Суду у своїх постановах: від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 18 березня 2002 року у справі № 129/1033/13-ц; від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19; від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 12 лютого 2018 року між ТОВ «Альтахаус Холд» (сторона 1) та відповідачем ОСОБА_4 (сторона 2) укладено попередній договір, відповідно до пунктів 1.1, 1.3, 1.4 якого сторони зобов`язуються, в майбутньому, протягом першого кварталу 2018 року, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку по АДРЕСА_2 (секція 1, поверх 2, № квартири АДРЕСА_5 , кількість кімнат 1, загальна площа (квадратних метрів) 49,57), згідно якого сторона-1 буде продавцем, а сторона-2 - покупцем. Згідно пункту 2.1 даного договору, сторони домовились, що продаж зазначеного майна буде вчинено за ціною 764 519,70 грн.

У пункті 3.3 відповідач довела до відома ТОВ, що в зареєстрованому шлюбі не перебуває та/або ні з ким однією сім`єю не проживає.

ОСОБА_2 внесла кошти за квартиру 12 лютого 2018 року 499 000,00 грн та 13 лютого 2018 року в сумі 265 519,70 грн.

12 лютого 2018 року відповідачем вчинено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої відповідач повідомляє про те, що в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває, квартира АДРЕСА_4 купується нею за особисті кошти та буде її особистою приватною власністю.

12 лютого 2018 року між ТОВ «Альтахаус Холд» та ОСОБА_4 укладено договір про забезпечення виконання зобов`язань № 114.

18 грудня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було зареєстрованою шлюб.

Розпорядженням Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 14 грудня 2020 року № 671 об`єкту нерухомого майна - житловому будинку на АДРЕСА_2 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_6 .

14 квітня 2021 року між ТОВ «Альтахаус Холд» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , (далі по тексту спірна квартира) на підставі якого приватним нотаріусом КМНО Яворською Н. В. здійснено запис про право власності індексний номер: 57632509 від 14 квітня 2021 року.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, в редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:

«за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 753/12786/17 (провадження № 61-7994св22) вказано, що:

«частиною другою статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує. З огляду на викладене, оскільки відповідач не спростувала презумпцію спільності права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про визнання цієї квартири їх спільною сумісною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22) вказано, що:

«у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

у статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі).

Касаційний суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: суд першої інстанції вірно встановив обставини спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири відповідачем та задовольнив позов про встановлення факту, оцінивши в сукупності надані докази та пояснення сторін; спірна квартира придбана під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу;

матеріалами справи не доведено, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача;

За таких обставин, з урахуванням того, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності покладено на позивача, як особу, яка її спростовує, і ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення вимоги позивача про визнання за ним особистої приватної власності на квартиру та визнав право на 1/2 частку в праві власності на спірну квартиру.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 29 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц; від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17; від 19 березня 2018 року у справі № 490/2579/15-ц; від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18; від 08 серпня 2022 року у справі № 759/23368/19; від 10 квітня 2023 року у справі № 753/12786/17; від 10 квітня 2023 року у справі № 753/472/19; від 15 лютого 2023 року у справі № 766/12929/18; від 05 квітня 218 року у справі № 404/1515/16-ц; від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц є необґрунтованими, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17; від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19; від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18; від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц; від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц; від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 18 березня 2002 року у справі № 129/1033/13-ц; від 11 лютого 2022 року у справі № 947/22756/19; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18 та постановах Верховного Суду України: від 25 грудня 2023 року у справі № 6-135цс13; від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Альтахаус Холд», приватний нотаріус Київського Міського нотаріального округу Яворська Наталія Вікторівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання попереднього договору частково недійсним, визнання недійсним договору в частині покупця та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та про визнання права особистої приватної власності на майно придбане під час проживання однією сім`єю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков