Справа № 283/2129/22
Провадження №2/283/39/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2023 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Тимошенка А.О.,

за участю:

секретаря Рябченко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування договором купівлі-продажу та визнання права власності на частину земельної ділянки,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в якому просить (а.с. 3-7):

1. Визнати договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений 03.12.2013 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Януш Людмилою Олексіївною, договором купівлі-продажу.

2. Визнати за нею право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,09 га. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0137.

В судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали та пояснили, що сторони з 2006 року по 2019 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. 03.12.2013 року з метою будівництва будинку вони придбали земельну ділянку площею 0,09 га. за адресою: АДРЕСА_1 . На даній ділянці сторони побудували будинок. Після розірвання шлюбу, у 2021 році, позивач звернулась в суд з позовом до відповідача, в якому просила поділити їх спільне майно, в тому числі будинок та земельну ділянку на якій він розміщений. Суд виділив позивачу належну їй частку будинку. Однак у визнанні права власності на частину земельної ділянки відмовив, оскільки вона перейшла у власність відповідача на підставі договору дарування, а тому є його особистою власністю. Про існування даного договору дарування позивач дізналася лише у березні 2021 року під час підготовки позову. Разом з цим вважає договір дарування договором купівлі-продажу, оскільки за земельну ділянку були сплачені спільні кошти сторін. Відтак і земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін, а тому позов підлягає задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечив та пояснив, що на підставі договору дарування, який укладений 03.12.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 став власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,09 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0137. Даний договір ніким не скасований та не визнаний недійсним, а тому від діючий. Відповідно вищевказана земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_3 . Крім того суд, розглядаючи спір про поділ майна, вже дав оцінку даному договору та відмовив позивачу в задоволенні позову. У зв?язку з цим вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Крім того представник ОСОБА_3 просить застосувати строк позовної давності, оскільки до вимог про визнання недійсним договору дарування встановлюється позовна давність тривалістю один рік. Про наявність договору дарування позивач дізналась у березні 2021 року, а з даним позовом позивач звернулась в жовтні 2022 року.

Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з?явились.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 червня 2006 року (а.с. 8), який був розірваний рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 травня 2019 року (а.с. 11-13).

За час перебування у шлюбі вони стали батьками двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво серія НОМЕР_1 ), та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серія НОМЕР_2 ) (а.с. 9-10).

07 травня 2021 позивач звернулась в Малинський районний суд Житомирської області з позовом до ОСОБА_3 в якому просила (а.с. 43-48):

- визнати об`єкт незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,09 га за кадастровим номером :01:007:0137, автомобіль марки «Volkswagen Т4», д.н.з. НОМЕР_3 об`єктами права сумісної власності позивача та відповідача з визначенням часток по частині за кожним;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,09 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0137;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації вартості належної їй частини автомобіля марки «Volkswagen Т4», д.н.з. НОМЕР_3 ;

- виділити позивачу 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 . Зокрема: по І поверху: сходову клітину 1-4 площею 6,4 м. кв., 1/2 частину коридору 1-5 загальною площею 13,2 м. кв., коридор 1-6 площею 2,7 м. кв., комору 1-7 площею 3,1 м. кв., ванну 1-8 площею 5,3 м. кв., туалет 1-9 площею 1,2 м. кв., кухню 1-10 площею 24,5 м. кв., а всього загальною площею 49,8 м. кв.; по другому поверху: сходову клітину 1-1 площею 6,4 м. кв., суміщений санвузол 1-2 площею 13,2 м. кв., кімнату 1-3 площею 19,6 м. кв., частину коридору 1-4 загальною площею 22,5 м. кв, а всього загальною площею 50,4 м. кв. Разом по будинку 100,2 м. кв.

Суд, розглянувши позов, зазначив (а.с. 49-59):

«Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 Цивільного Процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 Цивільного Процесуального кодексу України).

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст.13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Тож, спір між сторонами виник з правовідносин щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, яке регулюється нормами Конституції України, Цивільного Кодексу України та Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного Кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частина 1 ст. 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, - майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (ст. 57 ч.1 п. 1-3 СК України).

За положеннями статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, в яких вбачається, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 03 червня 2006 року по 03 травня 2019 року. Під час шлюбу, 03 грудня 2013 року на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2085, відповідач ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:007:0137 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 .

На спростування факту дарування земельної ділянки, позивачем надано розписку ОСОБА_5 від 03.12.2013 про передачу ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 57610 грн. за продану земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

А тому, твердження позивача є безпідставними, а земельна ділянка за кадастровим номером :01:007:0137, набута ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.12.2013, є особистою приватною власністю відповідача в силу ст. 57 Сімейного кодексу України, і як наслідок не підлягає поділу між сторонами.

Щодо придбаного в період шлюбу, а саме: 20 листопада 2012 року, транспортного засобу марки «Volkswagen Transprter», д.н.з. НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_4 , суд зазначає, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності.

Дана обставина визнана відповідачем. Окрім цього, представник ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що не заперечує відносно позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 частки вартості транспортного засобу з припиненням права спільної сумісної власності.

Під час розгляду справи встановлено, що ринкова вартість фургона малотоннажного-В, Volkswagen Transprter, 2000 року випуску, реєстраційний № НОМЕР_3 , становить 89700 грн., що підтверджується звітом №1-15/22 про незалежну оцінку колісного транспортного засобу від 07.02.2022.

Враховуючи позиції сторін та фактичні обставини справи, суд вважає за необхідне визнати за позивачем та відповідачем право на частку у праві власності на автомобіль фургон малотонажний Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 89 700 грн.; залишити вказаний автомобіль ОСОБА_3 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нього, а також стягнути з відповідача на користь позивача частку вартості автомобіля в розмірі 44 850 грн.

Щодо визнання спільною сумісною власністю та поділу об`єкта незавершеного будівництва суд зазначає наступне.

Згідно будівельного паспорта на будівництво житлового будинку та 2-х гаражів в АДРЕСА_1 , виданого відділом містобудування та земельних відносин виконавчого комітету Малинської міської ради від 30.01.2015, роком забудови нерухомого майна є 2018.

Таким чином, будівництво житлового будинку розпочато в період шлюбу сторін.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем після припинення з позивачем спільного проживання та після набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, особисто ним продовжувалось будівництво будинку за його особисті кошти. На даний час будинок не прийнято в експлуатацію.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, необхідно визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду, оскільки її фізичне створення розпочато, однак не завершено.

Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього.

Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц, від 18 серпня 2021 року у справі №359/3859/17.

Суд приходить до висновку, що об`єкт незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» Свістунова І.С. за №386/12-2021 від 21.12.2021 встановлено, що: дійсна (ринкова) вартість досліджуваного незавершеного будівництвом будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (без урахування вартості земельного компоненту) визначена як вартість витрат на будівництво з урахуванням фізичного зносу в цінах станом на дату проведення дослідження, становить 1748910 грн.

Відсоток будівельної готовності незавершеного будівництвом будинку садибного типу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату проведення дослідження становить 77%.

Поділ незавершеного будівництвом будинку садибного типу відповідно до часток в розмірі та , не вбачається можливим.

На розгляд суду запропоновано технічно можливі варіанти поділу вказаного будинку, що розроблені із відступом від рівності часток співвласників.

Можливі варіанти поділу незавершеного будівництвом будинку садибного типу, із зазначенням: розміру частки по вартості, що становлять приміщення, які пропонуються виділити кожному із співвласників; розміру компенсації у зв`язку з відхилення від розміру часток співвласників; переліку необхідних будівельних робіт в будинку для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонується виділити співвласникам, викладено у дослідницькій частині в таблицях: №8 (варіант 1) і зображено на схемі в додатку №1; №9 (варіант 2) і зображено на схемі в додатку №2.

Дані варіанти поділу передбачають втручання в несучі конструктивні елементи будинку та інженерні системи загального користування, а тому потребують розробки проектної документації та її погодження з відповідними службами.

Відповідачем не спростовано висновку експерта №386/12-2021 від 21.12.2021, не заявлено клопотань про проведення додаткової чи повторної експертизи, а тому даний доказ є належним та допустимим.

ОСОБА_3 заперечив відносно визнання об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю, і відповідно заперечивши відносно варіантів поділу запропонованих експертом, без надання доказів на спростування фактичних обставин справи.

Позивач ОСОБА_1 погодилася із запропонованим експертом варіантом №2 поділу як співвласником №2, якому відповідає схема додаток №2, зі сплатою компенсації в розмірі 47042 грн., що передбачає:

- виділення ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинку садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, загальною площею 219,3 м2 , що становить 53/100 (фактична частка), а саме: приміщення 1 площею 4,40 м2, приміщення 2 площею 12,9 м2, приміщення 5 площею 2,60 м2, приміщення 6 площею 3,20 м2, приміщення 7 площею 5,40 м2., приміщення 8 площею 1,10 м2., приміщення 9 площею 24,7 м2, приміщення 10 площею 29 м2., приміщення 13 площею 13,2 м2, приміщення14 площею 19,7 м2., а всього 116,20 м2;

- виділення ОСОБА_3 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, загальною площею 219,3 м2 , що становить 47/100 (фактична частка), а саме: приміщення 3 площею 21,40 м2, приміщення 4 площею 32,3 м2, приміщення 11 площею 16,70 м2, приміщення 12 площею 32,70 м2., а всього 103,10 м2.

Експертом зазначено, що співвласникам необхідно виконати роботи по організації та підключенню новостворених квартир незавершеного будівництвом будинку садибного типу до інженерних комунікацій (електрозабезпеченню, водопроводу, каналізації, з установкою самостійних лічильників, а також системи опалення з установкою опалювальних котлів).

Окрім цього, для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, ОСОБА_3 необхідно до стіни лівого фасаду зовнішньої стіни незавершеного будівництвом будинку, а саме до приміщення АДРЕСА_2 добудувати ганок, в приміщенні АДРЕСА_2 демонтувати віконний блок в лівому фасаді зовнішньої стіни, з подальшим пробиванням дверного прорізу та влаштуванням зовнішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між приміщенням №3 та приміщенням №4 пробити новий дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між першим поверхом, а саме приміщенням 4 та другим поверхом, а саме приміщенням 12 пробити проріз в міжповерховому перекритті з подальшим влаштуванням сходового маршу; в приміщенні 11, приміщенні 12 передбачити заходи щодо влаштування житлових кімнат.

ОСОБА_1 необхідно між приміщенням 2 та приміщенням 3, приміщенням 2 та приміщенням АДРЕСА_3 та приміщенням 12 закласти дверні прорізи з наступним штукатуренням поверхонь; в приміщенні 13, приміщенні 11 передбачити заходи щодо влаштування житлових кімнат; в приміщенні 1 передбачити заходи щодо влаштування тамбура; в приміщенні 2 та приміщенні 5 передбачити заходи щодо влаштування коридору.

На думку суду, з урахуванням фактичних обставин справи, підлягає задоволенню запропонований експертом варіантом №2 поділу як співвласником №2, якому відповідає схема додаток №2, що в повному обсязі забезпечує захист прав та інтересів ОСОБА_1 .

За результатами розгляду суд вирішив:

- Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

- Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 об`єкт незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, загальною площею 219,3 м2 , та фургон малотонажний Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

- Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право на 1/2 частку у праві власності на зазначений об`єкт незавершеного будівництва та транспортний засіб.

- Виділити ОСОБА_1 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, загальною площею 219,3 м2 , що становить 53/100 (фактична частка), а саме: приміщення 1 площею 4,40 м2, приміщення 2 площею 12,9 м2, приміщення 5 площею 2,60 м2, приміщення 6 площею 3,20 м2, приміщення 7 площею 5,40 м2., приміщення 8 площею 1,10 м2., приміщення 9 площею 24,7 м2, приміщення 10 площею 29 м2., приміщення 13 площею 13,2 м2, приміщення 14 площею 19,7 м2., а всього 116,20 м2.

- Виділити ОСОБА_3 в натурі 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ступінь готовності (станом на 21.12.2021 року) 77%, загальною площею 219,3 м2 , що становить 47/100 (фактична частка), а саме: приміщення 3 площею 21,40 м2, приміщення 4 площею 32,3 м2, приміщення 11 площею 16,70 м2, приміщення12 площею 32,70 м2., а всього 103,10 м2.

- Зобов`язати сторони виконати ремонтно-будівельні роботи по улаштуванню окремих систем інженерних мереж електропостачання, газопостачання та опалення, водопостачання та водовідведення.

- Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, ОСОБА_3 необхідно до стіни лівого фасаду зовнішньої стіни незавершеного будівництвом будинку, а саме до приміщення АДРЕСА_2 добудувати ганок, в приміщенні АДРЕСА_2 демонтувати віконний блок в лівому фасаді зовнішньої стіни, з подальшим пробиванням дверного прорізу та влаштуванням зовнішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між приміщенням №3 та приміщенням №4 пробити новий дверний проріз з подальшим влаштуванням внутрішнього дверного блоку із штукатуренням укосів; між першим поверхом, а саме приміщенням 4 та другим поверхом, а саме приміщенням 12 пробити проріз в міжповерховому перекритті з подальшим влаштуванням сходового маршу; в приміщенні 11, приміщенні 12 передбачити заходи щодо влаштування житлових кімнат.

- ОСОБА_1 необхідно між приміщенням 2 та приміщенням 3, приміщенням 2 та приміщенням 4, приміщенням 10 та приміщенням 12 закласти дверні прорізи з наступним штукатуренням поверхонь; в приміщенні 13, приміщенні 11 передбачити заходи щодо влаштування житлових кімнат; в приміщенні 1 передбачити заходи щодо влаштування тамбура; в приміщенні 2 та приміщенні 5 передбачити заходи щодо влаштування коридору.

- Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості різниці часток в будинку в розмірі 47 042 грн.

- Автомобіль фургон малотонажний Volkswagen Transporter, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 89 700 грн. залишити ОСОБА_3 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на нього.

- В решті вимог позову відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи даний спір суд враховує, що відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, - майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За положеннями статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

За час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі останній 03 грудня 2013 року на підставі договору дарування земельної ділянки, укладеного з ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Януш Л.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2085, набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:007:0137 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На підтвердження удаваності зазначеного договору дарування позивач надала суду розписку від 03.12.2013 року (а.с. 16). Відповідно до цієї розписки ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 57610 гривень за продану земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказана розписка написана в день укладення договору і свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу земельної ділянки, а не договору дарування, оскільки основною метою ОСОБА_5 було отримання коштів за відчуження земельної ділянки.

За таких обставин суд визнає укладений договір дарування договором купівлі-продажу і застосовує до нього відповідні положення законодавства.

Суд не застосовує строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач дізналась в березні 2021 року, а з позовом до суду звернулась в жовтні 2022 року. Таким чином строк позовної давності тривалістю 3 роки, який передбачений ст. 257 ЦК України, не минув, а спеціальний строк позовної давності тривалістю 1 рік, який передбачений ст. 258 ЦК України, в даному випадку не застосовується, так як позивач не ставить вимог про розірвання договору дарування.

Відповідно, оскільки земельна ділянка придбана ОСОБА_3 в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, то дана земельна ділянка, відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що з згідно із частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, то суд визнає за позивачем право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,09 га. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0137.

Крім того навіть у випадку визнання земельної ділянки особистою власністю ОСОБА_3 , то до ОСОБА_1 все одно перейшло б право власності на частину цієї земельної ділянки, оскільки суд виділив їй 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва будинок садибного типу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України і стягує з відповідачів на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору в рівних частках.

Керуючись ст. ст. 217-246 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. ст. 58, 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 202, 203, 235, 257, 258, 627, 638, 655, 717 Цивільного кодексу України,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Визнати договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений 03.12.2013 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Януш Людмилою Олексіївною, договором купівлі-продажу.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,09 га. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:007:0137.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на сплату судового збору в розмірі 992 гривні 40 копійок по 496 гривень 20 копійок з кожного.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складене 01.09.2023 року.

Суддя: А. О. Тимошенко