Провадження №: 2/755/6567/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" жовтня 2023 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва САВЛУК Т.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , громадянка України, звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , громадянина Литовської Республіки, про розірвання шлюбу, який зареєстрований 14 листопада 2020 року Відділом запису актів цивільного стану самоврядування Кайшядориського району Литовської Республіки.

05 жовтня 2023 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення без руху позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та надано строк для усунення недоліків не більше ніж десять днів з дня отримання заявником ухвали суду.

Виходячи з мотивувальної частини ухвали суду, з урахуванням наведених норм матеріального та процесуального права, позивачу необхідно було долучити докази, які мають підтвердити місце проживання відповідача в Україні, що є обов`язковою обставиною для визначення підсудності даного спору місцевому загальному суду з урахуванням положень статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право».

12 жовтня 2023 року представник позивача - адвокат Радінович В.І. подав до суду письмову заяву, за змістом цієї заяви представник висловив свою позицію щодо підстав для залишення позову без руху, навів свої аргументи стосовно визначення місця проживання відповідача та правил територіальної підсудності даного спору, та наголосив на тому, що при подання позовної заяви представником позивача та позивачем в повному обсязі були виконанні вимоги ч.2 ст.28 та п.2 ч.3 ст.175 Цивільного процесуального кодексу України.

Вивчивши матеріли позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на предмет дотримання вимог цивільно-процесуального законодавства та виконання вимог суду, які викладено в ухвалі суду від 05 жовтня 2023 року, суддя приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (стаття 4 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимогою процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги. Таким чином, під предметом позову розуміється певно матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства (ст. 2 ч. 3 п. 11 ЦПК України). ЦПК України передбачає, зокрема, що: учасники справи зобов`язані:

виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (ст. 43 ч. 2 п.п. 1, 6, 7);

учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ст. 44 ч. 1);

залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи (ст. 44 ч. 2 п. 1).

Визначений частиною 2 статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути кваліфіковані як зловживання процесуальними правами, не є вичерпним, таким зловживанням можуть бути визнані й інші дії, поведінка учасника процесу залежно від конкретних обставин.

Отже, позивач, який складає та подає до суду заяву особисто, або представник позивача, який діє від його імені та складає і подає до суду заяву, зобов`язані виконати вимоги цивільного процесуального закону щодо форми та порядку подання заяви, а в разі їх невиконання при поданні заяви усунути відповідні недоліки, на які вказано суддею (судом) в ухвалі про залишення заяви без руху. Невиконання таких вимог перешкоджає руху заяви.

Статтею 175 Цивільного процесуального кодексу України визначені основні вимоги до позовної заяви, які мають бути дотримані особами, які звертаються до суду за захистом своїх прав та інтересів шляхом пред`явлення позову до суду.

Недотримання обов`язкових вимог до форми та змісту заяви є перешкодою до відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 Цивільного процесуального кодексу України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.9 ст. 28 Цивільного процесуального кодексу України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого не відоме, пред`являються за місцем знаходження майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до положень ст. 414 Цивільного процесуального кодексу України підсудність судам України цивільних справ у спорах, в яких беруть участь іноземці, а також у спорах, в яких хоча б одна із сторін, проживає за кордоном, визначається законами України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право»)

Відповідно до положень ст. 414 Цивільного процесуального кодексу України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Загальні правила підсудності судам України цивільних справ з іноземним елементом визначені у ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження по справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави такої підсудності відпали або змінились, крім випадків, передбачених у ст. 76 цього Закону.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», в якій містяться підстави для визначення підсудності справ судам України, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Виходячи з положень статті 21 «Компетенція судів» Договору між Україною і Литовською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної ради №3737-XII від 17.12.93 ) застережено про наступне:

Якщо цей Договір не встановляє іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні та сімейні справи, коли відповідач має на її території місце проживання. За позовами до юридичних осіб вони компетентні, коли на території цієї Сторони знаходиться орган управління, представництво або філіал юридичної особи.

Суди Договірних Сторін розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін. При наявності такої угоди суд за місцем проживання відповідача припиняє провадження по справі за його заявою, якщо така заява зроблена до подання заперечень по суті позову. Виключна компетенція судів не може бути змінена угодою сторін.

У випадку порушення провадження по справі між тими ж сторонами, по тому ж предмету і за тієї ж підстави в судах обох Договірних Сторін, компетентних у відповідності з цим. Договором, суд, який порушив справу пізніше, припиняє провадження.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позивачу ОСОБА_1 поданого від її імені позову про розірвання шлюбу, у зв`язку з невиконанням ухвали суду про залишення позову без руху в межах визначеного процесуального строку, оскільки у заяві про усунення недоліків, подана представником висловлена лише власна позиція представника щодо підстав для залишення позову без руху, однак вимоги суду щодо виконання вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, в даному випадок беззаперечні докази того, що відповідач ОСОБА_2 , громадянин Литовської Республіки, має на території України місце проживання, залишено без належного реагування з боку позивача та його представника.

Частиною 7 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 185, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,- вважати неподаною та повернути позивачу.

Копію ухвали для відмова направити представнику позивача - адвокату Радіновичу Володимиру Ігоровичу.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

З текстом ухвали можна ознайомитися в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: gttp://reyestr.court.gov.ua

С у д д я: