Справа №756/170/21 Головуючий в суді І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження № 22-ц/824/786/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що між сторонами були укладені договори позики, за умовами яких відповідачу 05.02.2008 року було надано у позику грошові кошти у розмірі 18 000 доларів США, 01.04.2008 року у розмірі 5500 доларів США, 13.06.2008 року - 700 доларів США, які він зобов`язався повернути до 31.12.2010 року, що підтверджується борговими розписками.

16.11.2013 року між сторонами було підписано договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язується повернути 24 200 доларів США до 31.12.2017 року.

Відповідач виконував зобов`язання до 01.08.2017 року. Станом на 01.08.2017 року відповідачем було сплачено 11 709,77 доларів США. Починаючи з 01.08.2017 року відповідач не сплатив жодного платежу.

З урахуванням викладеного, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором позики станом на 31.12.2020 року у розмірі 12490,23 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.12.2020 року складає 352 973,90 грн., 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 1285,44доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 31.12.2020 року становить 36326,53 грн, отже загальна сума боргу становить 389 300,43 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 841 доларів США 43 центи - сума основного боргу за договором позики; 1 155 доларів США 73 центи - сума 3% річних за користування грошовими коштами; 10 510 гривень - судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що він брав позику у розмірі 24 200 доларів США, що на день отримання позики становило 193 438 грн, а відтак він має повернути саме таку суму позики, вважає, що сплатив борг у повному обсязі, чим виконав свої зобов`язання перед позивачкою в повному обсязі.

Крім того, вказував, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 року вже стягнуто з нього на користь позивача заборгованість за договором позики.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та просить залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, таким чином з нього підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 12 841,43 доларів США, 3 % річних за користування грошовими коштами складає 1 155,73 доларів США, а всього 13 997,16 доларів США.

Крім того, суд зазначив, що стягненню з відповідача підлягають грошові кошти саме у доларах США, що не є виходом за межі заявлених у справі позовних вимог, а спрямовано на ефективний захист прав позивача і гарантування повернення їй коштів в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем були укладені договори позики, за умовами яких відповідачу було надано у позику грошові кошти 05.02.2008 року у розмірі 18 000 доларів США, 01.04.2008 року у розмірі 5 500 доларів США, 13.06.2008 - 700 доларів США, які він зобов`язався повернути до 31.12.2010 року, що підтверджується борговими розписками.

На підтвердження укладання договорів позики відповідачем були надані розписки від 05.02.2008, 01.04.2008, 13.06.2008 року про отримання ним від позивача суми позики.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 року провадження № 2/756/2775/13, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договорами позики від 05.02.2008 року, від 01.04.2008 року та 13.06.2008 року в розмірі 24 200 (двадцять чотири тисячі двісті) доларів США, що за офіційним курсом на день винесення рішення становить 193 358 (сто дев`яносто три тисячі триста п`ятдесят вісім) грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 11 679 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят дев`ять) грн. 45 копійок, а всього на загальну суму 205 037 (двісті п`ять тисяч тридцять сім) гривень 45 копійок.

16.11.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано договір про розстрочку виконання грошових зобов`язань, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язався повернути 24 200 доларів США, що в еквіваленто до гривні станом на 2013 рік - 193 438 грн. в строк до 31.12.2017 року.

У цьому ж договорі сторони обумовили те, що кредитор надає боржнику розстрочку про повернення грошових коштів строком на три роки та які боржник зобов`язується сплачувати кредитору у твердій грошовій сумі готівкою щомісячно у сумі 5 000 грн.

До 01.08.2017 року відповідач повертав періодичними платежами позичені кошти, обумовлені договором та сплатив всього 202 500 грн.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №679цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2018 року справа № 319/1669/16-ц ).

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

З огляду на викладене, перевіривши наявні у матеріалах справи докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, таким чином з нього підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 12 841,43 доларів США, 3 % річних за користування грошовими коштами складає 1 155,73 доларів США, а всього 13 997,16 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що він сплатив борг у повному обсязі, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на таке.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Посилання апелянта на наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21.05.2013 року, яким вже стягнуто з нього на користь позивача заборгованість за договором позики, також оцінюються колегією суддів критично, оскільки можливість і порядок визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті була оцінена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: