Ухвала

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 752/21453/20

провадження № 61-8601 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне агентство України з управління зоною відчуження,
Державне спеціалізоване підприємство «Об?єднання «Радон»,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження, Державного спеціалізованого підприємства «Об?єднання «Радон», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення премії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року, ухвалене суддею Шевченко Т. М., та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, прийняту колегією суддів у складі Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст клопотань учасників справи

1. У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив:

1.1. поновити його на роботі у Державному спеціалізованому підприємстві «Об?єднання «Радон» (далі - ДСП «Об`єднання «Радон») на посаді генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон»;

1.2. скасувати наказ Державного агентства України з управління зоною відчуження (далі - ДАЗВ України) від 01 вересня 2020 року № 111-ОС;

1.3. скасувати наказ ДСП «Об`єднання «Радон» від 01 вересня 2020 року № 172-к/тр;

1.4. стягнути на його користь з ДСП «Об`єднання «Радон» середньомісячній заробіток за час вимушеного прогулу, який на день пред`явлення позову становить 629 290,50 грн;

1.5. стягнути на його користь з ДСП «Об`єднання «Радон» премію за 1 квартал 2020 року у розмірі 217 962,00 грн.

2. Позов мотивований тим, що відповідно до контракту, укладеного між ОСОБА_1 та ДАЗВ України, позивач призначений на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» терміном з 18 липня 2019 року по 24 липня 2024 року. 18 липня 2019 року ДАЗВ видало відповідний наказ про його призначення. Цього ж дня позивач приступив до виконання відповідних трудових обов`язків.

3. Відповідно до ухвал Вищого антикорупційного суду України у кримінальному провадженні від 10 березня 2020 року № 0000175 ОСОБА_1 відсторонено від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на період з 05 травня 2020 року по 20 вересня 2020 року. За час відсторонення його від посади заробітна плата позивачу не виплачувалась.

4. 01 вересня 2020 року згідно із наказом ДАЗВ України позивач звільнений з посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» у зв?язку із анулюванням допуску до виконання особливих робіт на ядерних установах з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізування випромінювання за першою категорією, відповідно до вимог статті 66 Закону України від 08 лютого 1995 року № 39/95-ВР «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» (в актуальній редакції далі - Закон про радіаційну безпеку)та на підставі пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (в актуальній редакції далі - КЗпП України). Того ж дня відповідно до наказу ДСП «Об`єднання «Радон» з ним припинені трудові відносини підприємства.

5. На переконання позивача його звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України не відповідає закону, оскільки ця норма не може бути застосована до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачами. Звільнення його з урахуванням статті 66 Закону про радіаційну безпеку є також незаконним. Як наслідок незаконного, на його думку, звільнення позивач заявив і інші відповідні вимоги позову.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року позов задоволений частково: стягнуто з відповідача на користь позивача премію за 1 квартал 2020 року у сумі 217 962,00 грн, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, вирішене питання розподілу судових витрат.

7. Суд першої інстанції виходив з того, що Законом про радіаційну безпеку регламентована окрема процедура оскарження рішення адміністрації підприємства про анулювання допуску працівника до виконання особливих робіт, відповідно, і підстав прийняття такого рішення. З огляду на те, що цим правом позивач не скористався, суд відхилив доводи позивача про протиправність застосування до нього положень статті 66 Закону про радіаційну безпеку як підстави для його звільнення.

8. Суд першої інстанції погодився з позивачем у тому, що пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України був внесений до цього Кодексу Законом України від 28 січня 2016 року № 955-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» (в актуальній редакції далі - Закон № 955-VIII), тому це виключає можливість її застосування до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачами. Однак стаття 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, передбачена можливість зміни формулювання причин звільнення працівника. А позивач з такими позовними вимогами до суду не звертався.

9. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 червня 2020 року по 28 жовтня 2020 року суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що мав місце вимушений прогул позивача у цей період, протягом якого позивач з вини роботодавця не міг виконувати трудові функції, оскільки з 05 травня 2020 року по день звільнення ОСОБА_1 був відсторонений від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на підставі ухвал слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 05 травня 2020 року, 24 червня 2020 року, 20 серпня 2020 року, прийнятих за результатами розгляду клопотання органу досудового розслідування про вжиття заходів забезпечення кримінального провадження - відсторонення від посади. Також суд першої інстанції встановив, що ДСП «Об`єднання «Радон» здійснило усі необхідні дії для вручення трудової книжки позивачу, відсутні підстави вважати, що затримка видачі цієї трудової книжки мала місце з вини роботодавця. А питання щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за вказаний період, позивачем у поданому позові перед судом не порушується, що вбачається із змісту сформульованих позовних вимог.

10. Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про виплату йому премії, оскільки положення Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-IX), яким введено обмеження щодо розміру заробітної плати керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, набрав чинності 18 квітня 2020 року, тобто після спливу першого кварталу 2020 року, у якому повинно було бути вирішене питання про преміювання позивача згідно із умовами укладеного з ним контракту. Інші доводи відповідачів у справі не спростовують висновку про необхідність виплати цієї премії.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

11. Постановою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а апеляційна скарга ДСП «Об`єднання «Радон» задоволена: скасоване рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення премії і ухвалене у цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову про стягнення з ДСП «Об`єднання «Радон» на користь ОСОБА_1 премії за 1 квартал 2020 року у сумі 217 962,00 грн відмовлено; в іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року залишене без змін; вирішене питання розподілу судових витрат.

12. Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції та доводами позивача про те, що застосування пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України обмежується лише умовами Закону № 955-VIII. Стаття 36 КЗпП України доповнена додатковою підставою для звільнення працівників з відсилкою до інших законів. Дана норма не містить будь яких обмежень щодо її застосування, отже може бути застосована до усіх працівників, право на звільнення яких передбачене іншими законами.

13. Апеляційний суд не погодився із доводами апеляційної скарги позивача з посиланням на норми ЦК України щодо того, що трудовий контракт з ним не розривався. Дані правовідносини є трудовими і регулюються трудовим законодавством. Саме на підставі трудового законодавства трудовий контракт з позивачем був розірваний, про що видані відповідні накази.

14. Апеляційний суд встановив, що рішення про преміювання позивача приймає ДАЗВ України, а не ДСП «Об`єднання «Радон». Суд першої інстанції фактично перебрав на себе повноваження керівника ДАЗВ України, визначивши позивачу розмір премії у своєму судовому рішенні - суд не має повноважень здійснювати оцінку ефективності роботи позивача за критеріями, від яких залежить визначення премії. Також апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо незастосування до премії позивача умов Закону № 553-IX, тому станом на травень 2020 року обмеження у розмірі заробітної плати діяли, отже премія позивачу не могла бути виплачена.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

15. 28 лютого 2018 року ДАЗВ України спільно з Державною інспекцією ядерного регулювання України(Держатомрегулювання) затверджений перелік посад ДАЗВ України, керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, які підлягають оформленню на допуск до особливих робіт, до якого включено посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон».

16. 18 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ДАЗВ України укладений контракт № 1, згідно якого ОСОБА_1 наймається (призначається) на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на термін з 18 липня 2019 року до 24 липня 2024 року (далі - Контракт).

17. Відповідно до пункту 2.1.6 Контракту керівник ДСП «Об`єднання «Радон» щокварталу, що настає за звітним періодом, подає Уповноваженому органу управління, з яким укладений Контракт (ДАЗВ України), звіт про результати виконання показників, передбачених додатком № 1 до Контракту, за встановленою формою.

18. Підпунктом «б» пункту 3.2 Контракту визначено, що керівнику ДСП «Об`єднання «Радон» виплачується премія до трьох посадових окладів відповідно до умов, показників та розмірів преміювання, визначених порядком преміювання керівника ДСП «Об`єднання «Радон» (додаток № 2 до Контракту).

19. Відповідно до пункту 1 додатку № 2 до Контракту (Порядок преміювання керівника) рішення про розмір премії за підсумками роботи за квартал та за рік, а також винагороди керівнику приймає Голова ДАЗВ України (або уповноважений ним заступник). Пунктом 2 цього додатку № 2 визначаються показники, за якими визначається розмір премії за підсумками роботи за квартал.

20. Згідно із пунктом 5.2 Контракту він припиняється: після закінчення терміну його дії; за угодою сторін; до закінчення терміну його дії у випадках, передбачених пунктами 5.3 і 5.4 Контракту (підпункт «в»); з інших підстав, передбачених законодавством та цим Контрактом.

21. Відповідно до пункту 5.3 Контракту керівник може бути звільнений з посади, а Контракт розірваний з ініціативи Уповноваженого органу управління, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема, з інших підстав, передбачених законодавством (підпункт «ї»).

22. Наказом ДАЗВ України від 18 липня 2019 року № 126-ОС ОСОБА_1 призначений на посаду генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» терміном на 5 років - з 18 липня 2019 року по 18 липня 2024 року.

23. Відповідно до наказу ДСП «Об`єднання «Радон» від 18 липня 2019 року № 01-к/тр ОСОБА_1 приступив до роботи на посаді генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон».

24. Наказом ДАЗВ України від 04 березня 2020 року № 45-20 генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» ОСОБА_1 наданий допуск до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання за першою категорією.

25. 07 серпня 2020 року начальник Головного управління контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки Андрія Трипілка звернувся з листом на ім?я Голови ДАЗВ України Сергія Калашника, у якому повідомив про те, що за інформацією Національного антикорупційного бюро України, останнім здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 10 березня 2020 року № 0000175, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року № 2341-III (в актуальній редакції далі - КК України). На підставі статті 66 Закону про радіаційну безпеку порушене питання про вжиття заходів анулювання відповідного допуску ОСОБА_1 та звільнення останнього згідно з трудовим законодавством.

26. 27 квітня 2020 року у кримінальному провадженні від 10 березня 2020 року № 0000175 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 369 КК України.

27. Наказом генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» ОСОБА_1. від 04 травня 2020 року № 42АГ-20 управлінню персоналом, фінансово-економічному управлінню, управлінню бухгалтерським обліком та звітності ДСП «Об`єднання «Радон» обмежене спілкування з генеральним директором ДСП «Об`єднання «Радон» ОСОБА_1 .

28. Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду (далі - ВАС) від 05 травня 2020 року підозрюваний ОСОБА_1 відсторонений від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» строком до 27 червня 2020 року включно.

29. Ухвалою слідчого судді ВАС від 24 червня 2020 року підозрюваному ОСОБА_1 продовжений строк відсторонення від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на два місяці - до 24 серпня 2020 року включно.

30. Ухвалою слідчого судді ВАС від 20 серпня 2020 року підозрюваному ОСОБА_1 продовжений строк відсторонення від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» на один місяць - до 20 вересня 2020 року включно.

31. На виконання зазначених ухвал слідчого судді ВАС ДАЗВ України 03 червня 2020 року, 01 липня 2020 року та 25 серпня 2020 року видало накази № 70-ОС, № 85-ОС та № 109-ОС, відповідно, про відсторонення ОСОБА_1 від посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон».

32. 06 травня 2020 року ДСП «Об`єднання «Радон» у відповідності до додатку № 1 до Контракту своїм листом № 534вих-20 подало до ДАЗВ України «Звіт про виконання показників ефективності управління державним майном і використання прибутку, а також майнового стану підприємства за І квартал 2020 року» для прийняття рішення про виплату премії керівнику з огляду на повне виконання показників преміювання.

33. На момент розгляду судами попередніх інстанцій справи премія за І квартал 2020 року ОСОБА_1 виплачена не була.

34. Згідно із службовою запискою від 26 серпня 2020 року № СЗ-173-20, складеною головним спеціалістом сектору режиму, фізичного захисту та мобілізаційної роботи ДСП «Об`єднання «Радон» Владиславом Іващенко , ініційоване питання щодо видання наказу про анулювання допуску до виконання особливих робіт генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» ОСОБА_1 .

35. Наказом ДАЗВ України від 27 серпня 2020 року № 172-20 генеральному директору ДСП «Об`єднання «Радон» ОСОБА_1 анульований допуск до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання за першою категорією. Доказів скасування або оскарження у судовому порядку цього наказу судам не надано, на час розгляду справи судами попередніх інстанцій він є чинним.

36. Листом ДАЗВ України від 28 серпня 2020 року № 02-2822/10-20 ОСОБА_1 повідомлено про анулювання його відповідного допуску. Цей лист повернувся без вручення адресату ОСОБА_1 . Згідно довідки відділення поштового оператора - у зв?язку із закінченням встановленого строку для зберігання.

37. Листом Голови Київської міської державної адміністрації від 01 вересня 2020 року № 001-2812 погоджене звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон».

38. Наказом ДАЗВ України від 01 вересня 2020 року № 111-ОС ОСОБА_1 звільнений 01 вересня 2020 року з посади генерального директора ДСП «Об`єднання «Радон» у зв?язку із анулюванням допуску до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання за першою категорією, відповідно до вимог статті 66 Закону про радіаційну безпеку, на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України. У цьому наказі зазначено, що відповідно до підпункту «в» пункту 5.2 та підпункту «ї» пункту 5.3 Контракту він вважається розірваним. Підставами прийняття цього наказу зазначені: лист Служби безпеки України від 07 серпня 2020 року № 8/2/2/-4320, лист Київської міської державної адміністрації від 01 вересня 2020 року № 001-2812, наказ ДАЗВ України від 27 серпня 2020 року № 172-20 «Про анулювання допуску до виконання особливих робіт», відповідна службова записки від 26 серпня 2020 року № СЗ-173-20.

39. Наказом ДСП «Об`єднання «Радон» від 01 вересня 2020 року № 172-к/тр припинені трудові відносини з ОСОБА_1 з 01 вересня 2020 року на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України, а саме відповідно до вимог статті 66 Закону про радіаційну безпеку у зв?язку із анулюванням йому допуску до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання за першою категорією, та пункту 27 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1997 року № 1471 «Про затвердження Порядку проведення спеціальної перевірки для надання фізичним особам допуску до виконання особливих робіт на ядерних установках, з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання» (в актуальній редакції далі - Порядок № 1471).

40. Листом від 01 вересня 2020 року № 1064вих-20 ДСП «Об`єднання «Радон» повідомило ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про необхідність отримання трудової книжки. Цим листом позивачу також направлена копія наказу від 01 вересня 2020 року № 111-ос.

41. Повторним листом від 17 вересня 2020 року № 1160вих-20 ДСП «Об`єднання «Радон» повторно повідомило ОСОБА_1 про необхідність отримання трудової книжки та направило копію наказу від 01 вересня 2020 року № 111-ос. Це поштове відправлення повернулось без вручення адресату.

42. 05 жовтня 2020 року прокурором прийняте рішення про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 10 березня 2020 року № 0000175 та відкриття матеріалів кримінального провадження і надання стороні захисту можливості з ними ознайомитись. Наведене підтверджується інформацією, викладеною у листі старшого детектива Національного антикорупційного бюро України від 16 листопада 2020 року № 0431-142/39775

43. Листом від 23 жовтня 2020 року № 1339вих-20 ДСП «Об`єднання «Радон» черговий раз повідомило ОСОБА_1 про необхідність отримання ним його трудової книжки та направило копію відповідного наказу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

44. У вересні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

45. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2022 року поновлений строк на касаційне оскарження та після усунення недоліків касаційної скарги відкрите касаційне провадження у справі.

46. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2023 року справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів

47. 28 вересня 2023 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

48. В обґрунтування своєї касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на пункти 1 та 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в актуальній редакції далі - ЦПК України).

49. ОСОБА_1 вважає, що апеляційний суд не застосував правовий висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладений у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 753/4687/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 398/3701/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/10405/17, від 06 червня 2022 року у справі № 760/6171/17, оскільки через те, що Верховний Суд дійшов у цих справах висновку, що застосування пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України при звільненні у сфері культури узгоджується із пунктами 2 та 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII, це означає застосування пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України до відповідних працівників, а не до позивача, який не є діячем культури. А у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 вказано, що працівник може бути звільнений з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю, що апеляційний суд не врахував належним чином у цій справі. Крім того, апеляційнйи суд не звернув увагу на те, що у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 911/1521/18 Верховний Суд вказав, що згідно із вимогами принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки.

50. Також ОСОБА_1 вважає, що відсутній правовий висновок Верховного Суду з приводу взаємного застосування пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України та статті 66 Закону про радіаційну безпеку. На його переконання пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України у контексті статті 66 Закону про радіаційну безпеку, у якій також згадується звільнення, не може бути застосований до нього, має застосовуватись стаття 40 КЗпП України.

51. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються предмету касаційного перегляду, а також ті, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(2) Позиція ДСП «Об`єднання «Радон»

52. ДСП «Об`єднання «Радон» у своєму відзиві на касаційну скаргу позивача зазначило, що правовідносини у справах, на які послався ОСОБА_1 не є подібними до правовідносин цієї справи, тому це посилання не є обґрунтованим. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо застосування пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України у контексті статті 66 Закону про радіаційну безпеку.

53. Також ДСП «Об`єднання «Радон» вказує на те, що позивач взагалі не навів аргументів з приводу того, чому оскаржувана постанова апеляційного суду, яка стосується питання відмови у виплаті позивачу премії, має бути скасована.

54. ДСП «Об`єднання «Радон» вважає, що необхідно відмовити у задоволенні вимог касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити у силі оскаржувану постанову апеляційного суду.

55. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються предмету касаційного перегляду, а також ті, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(3) Позиція інших учасників справи

56. Інші учасники справи не подали заперечення (відзив; пояснення), яке б відповідало вимогам ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

57. Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частини перша та третя статті 124 Конституції України).

58. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (частина перша статті 125 Конституції України).

59. За приписами частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України від 06 листопада 1991 року № 1798-XII (в актуальній редакції далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

60. Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України).

61. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

62. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

63. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

64. Відповідно до статті 99 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в актуальній редакції далі - ЦК України) загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

65. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (частина друга статті 2 Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV (в актуальній редакції далі - ГК України)).

66. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю (частини четверта та шоста статті 3 ГК України).

67. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього ГК України, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

68. Згідно із статтею 7 КЗпП України додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством.

69. Колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів (стаття 10 КЗпП України). Колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи (частина перша статті 11 КЗпП України). Колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони (частина перша статті 12 КЗпП України).

70. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

71. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

72. Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами (пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України). Пунктом 9 частина перша статті 36 КЗпП України доповнена відповідно до пункту 1 Закону № 955-VIII.

73. Крім підстав, передбачених статтею 40 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб (відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України).

74. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

75. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті (частина третя статті 235 КЗпП України).

76. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина п`ята статті 235 КЗпП України).

77. Управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб (частина перша статті 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об`єктами державної власності» (в актуальній редакції далі - Закон про управління держвласністю)).

78. Об`єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям (абзац третій частини першої статті 3 Закону про управління держвласністю).

79. Уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог (пункт 4 частини першої статті 6 Закону про управління держвласністю).

80. Керівники та члени органів управління державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, несуть відповідальність за свої рішення щодо таких суб`єктів господарювання згідно із законом та умовами укладених з ними контрактів (частина п`ята статті 11-2 Закону про управління держвласністю).

81. Згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 КЗпП України. Ця норма не поширюється на професійних творчих працівників комунальних закладів культури у територіальних громадах з населенням до 5 тисяч жителів.

82. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу. Органи управління державних та комунальних закладів культури протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з керівниками державних та комунальних закладів культури і провести конкурс на заміщення посад керівників таких закладів у порядку, визначеному цим Законом.

83. Допуск до роботи не може бути надано або раніше наданий допуск анулюється, якщо особа: не виконує вимог статті 65 цього Закону; має судимість, яка визнана у встановленому порядку несумісною з зайняттям відповідної посади; перебуває під слідством; була звільнена з попереднього місця роботи за порушення трудової дисципліни; була офіційно попереджена про недопустимість погроз вчинення кримінального правопорушення; бере участь у протиправній діяльності органів іноземних держав та іноземних організацій (частина перша статті 66 Закону про радіаційну безпеку).

84. У разі, коли особа отримала допуск до роботи, але згодом виникли обставини, за якими цей допуск не надається, існуючий допуск анулюється посадовою особою, яка його надавала. Звільнення осіб, яким допуск анулюється, здійснюється без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (частина друга статті 66 Закону про радіаційну безпеку).

85. Рішення про відмову в наданні допуску до роботи або про його анулювання адміністрація підприємства, установи, організації приймає після співбесіди з особою, щодо якої воно приймається, з зазначенням підстав прийняття такого рішення та з письмовим повідомленням цієї особи. Це рішення може бути оскаржено в судовому порядку у встановлений термін (частина третя статті 66 Закону про радіаційну безпеку).

86. Відповідно до пункту 27 Порядку № 1471 Центральне управління Служби безпеки України (далі - СБУ) або підпорядкований йому регіональний орган повідомляє керівника підприємства про виникнення визначених статтею 66 Закону про радіаційну безпеку обставин, на підставі яких анулюється допуск фізичній особі, а також про відсутність таких обставин. Порядок надіслання повідомлення визначається згідно з планами взаємодії у разі виникнення злочинних посягань. Рішення про анулювання допуску приймає керівник підприємства на підставі службової записки, складеної спеціально призначеною посадовою особою, про що видається наказ та інформується Центральне управління СБУ або підпорядкований йому регіональний орган. У обліковій картці робиться запис «Допуск анульовано», який засвідчується підписом спеціально призначеної посадової особи із зазначенням дати і номера наказу. Матеріали, що стосуються анулювання допуску, зберігаються протягом п`яти років, після чого знищуються в установленому порядку. Керівник підприємства приймає рішення про анулювання допуску після проведення співбесіди з фізичною особою. Фізичній особі у п`ятиденний строк підприємством надсилається у письмовій формі повідомлення про рішення щодо анулювання допуску. Звільнення фізичної особи з роботи, допуск якої анульовано, здійснюється згідно з трудовим законодавством.

87. У пункті 1.1 Контракту зазначено, що він є особливою формою строкового трудового договору. Відповідно до пункту 1.2 Контракту позивач зобов'язався безпосередньо і через адміністрацію ДСП «Об`єднання «Радон» здійснювати поточне управління (керівництво) цим підприємством, забезпечувати його беззбиткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за цим підприємством державного майна. Згідно із пунктом 1.4 позивач за Контрактом є повноважним представником ДСП «Об`єднання «Радон» під час реалізації повноважень, функцій, обов'язків ДСП «Об`єднання «Радон», передбачених актами законодавства, статутом цього підприємства, іншими нормативними документами. Зокрема, відповідно до пункту 2.5.10. Контракту позивачу уповноваженим органом ДАЗВ України делеговані повноваження щодо проведення колективних переговорів і укладення колективного договору, позивач забезпечує проведення цих колективних переговорів щодо укладення колективного договору ДСП «Об`єднання «Радон» у порядку, передбаченому законодавством.

88. Конституційний Суд України у рішенні від 2 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України дійшов висновку, що усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов`язків згідно з вказаною частиною не є відстороненням працівника від роботи в розумінні статті 46 КЗпП України. Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним. «Усунення» відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надана можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень (згідно із пунктом 3.2 мотивувальної частини).

89. У процесі забезпечення конституційного права на працю на підставі трудового договору, крім безпосередньо трудових, виникають і інші правовідносини, до яких слід віднести організаційно-управлінські, що складаються в сфері управління працею між різними суб`єктами трудового права. Основною метою таких відносин є вироблення і прийняття рішень щодо вдосконалення організації праці, нормативного встановлення та застосування діючих умов праці, в яких реалізується правовий статус осіб, як суб`єктів трудового права.

90. Так, якщо трудові правовідносини спрямовані на реалізацію та застосування права особи на працю, то організаційно-управлінські - направлені на організацію та управління процесом, в тому числі шляхом контролю та застосування відповідальності за рішення, прийняті щодо суб`єкта господарювання, в тому числі спрямовані на організовану працю трудового колективу. І хоча організаційно-управлінські відносини походять та тісно пов`язані з трудовими, і по суті, не можуть існувати без них, це є вид окремих самостійних правовідносин, які перш за все, різняться за змістом та суттю, оскільки такий зміст полягає у встановленні та/або застосуванні умов праці, а також управлінні виробництвом.

91. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи позивач був тимчасово відсторонений від виконання своїх повноваженьпісля чого його повноваження остаточно були припинені, зокрема ДАЗВ України, шляхом звільнення через втрату необхідного для виконання таких повноважень допуску до виконання особливих робіт на ядерних установках з ядерними матеріалами, радіоактивними відходами, іншими джерелами іонізуючого випромінювання за першою категорією. Фактично ДАЗВ України реалізувала статтю 99 ЦК України щодо виконавчого органу, обраного нею, у зв'язку з вимогами, які випливають із умов законодавства. При цьому здійснила вона це щодо та у межах реалізації саме організаційно-управлінських відносин сторін Контракту.

92. Спори щодо підстав припинення трудового договору посадових осіб господарських організацій, які призначаються та, відповідно, оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників мають вирішуватися судами господарської юрисдикції незалежно від того, що безпосереднє укладення трудового договору регулюється КЗпП України, оскільки норми КЗпП України фактично лише опосередковують реалізацію статті 99 ЦК України стосовно виконавчого органу господарського товариства.

93. Велика Палата Верховного Суду віднесла спори щодо законності відсторонення члена виконавчого органу товариства від виконання його повноважень та/або припинення таких повноважень уповноваженим органом за частиною третьою статті 99 ЦК України до господарської юрисдикції (постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 10/456/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16, від 4 лютого 2020 року у справі № 915/540/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц).

94. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (пункт 16) у контексті вирішення питання чи розглядати за правилами цивільного судочинства спір за позовом особи, яка звільнена з посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу) за пунктом 8 (підстави, передбачені контрактом) частини першої статті 36 КЗпП України, й оскаржує рішення органу, уповноваженого здійснювати управління цією юридичною особою, про звільнення з посади, та просить поновити її на роботі і стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, був зроблений висновок, що за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

95. Також Великою Палатою Верховного Суду був зроблений висновок, що юрисдикції господарського суду належать спори, в яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення). До 28 березня 2014 року, коли відповідно до підпункту 1 пункту 3 Закону України від 10 жовтня 2013 року № 642-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» набрала чинності нова редакція пункту 4 частини першої статті 12 ГПК України, юрисдикція господарського суду поширювалася на вищевказані спори за участю господарських товариств, а з 28 березня 2014 року - за участю будь-яких юридичних осіб.

96. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила, що оскільки спір не стосувався реалізації пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а стосувався звільнення за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, то спір має розглядатися у межах цивільної юрисдикції, а не господарської.

97. Оскільки відсутні будь-які критерії, які б у контексті вищезазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, відділяли від нього і звільнення за пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України, цей висновок фактично впливає й на вирішення спорів, пов'язаних із звільненням керівників юридичних осіб за пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Виходячи зі змісту зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду цей спір міг би бути віднесений до господарської юрисдикції лише у разі звільнення позивача на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та у зв'язку з порушенням самої процедури його звільнення.

98. Але, як вже було зазначено, частина третя статті 99 ЦК України може бути реалізована й через пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Більше того у пункті 2 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII реалізація цього механізму закріплена на законодавчому рівні. Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду, що пункт 9 частини першої статті 36 КЗпП України, виходячи із логіки його інкорпорації у текст цієї статті КЗпП України та правил нормотворчої техніки, не може обмежуватись лише застосуванням пунктів 2 та 3 Прикінцевих положень Закону № 955-VIII.

99. Також Верховний Суд звертає увагу, що формально звільнення, яке випливає із умов статті 66 Закону про радіаційну безпеку, відповідно до змісту пунктів 5.2 та 5.3 Контракту могло бути здійснене й на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України за відсутності пункту 9 цієї статті без зміни характеру організаційно-управлінських відносини сторін, які його обумовили та які це звільнення підкреслює.

100. Разом з тим, у постанові від 06 вересня 2023 року справі № 127/27466/20 (провадження № 12-10гс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (частина перша статті 99 ЦК України, пункт 7 частини другої статті 30 Закону № 2275-VIII) або в окремих випадках - наглядової ради товариства (частина друга статті 38 Закону № 2275-VIII). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.

101. Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (частина дванадцята статті 39 Закону № 2275-VIII) з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).

102. Водночас саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену закономвідповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

103. З наведеного слід зробити висновок, що саме корпоративні правовідносини є визначальними у відносинах між керівником - одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу), і господарською організацією, яку він очолює.

104. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає необхідним відступити від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, з уточненням, що до господарської юрисдикції відносяться усі спори за позовом особи, яка звільнена з посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу) й оскаржує рішення органу, уповноваженого здійснювати управління цією юридичною особою, про звільнення з посади, оскільки за змістом та суттю правовідносини цих осіб вони є корпоративними.

105. Юрисдикція у зазначених спорах не може визначатись лише на підставі того, за якою статтею КЗпП України звільнений відповідний керівник.

(2) Висновок про підстави передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

106. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно із частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

107. Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в актуальній редакції далі - Закон про судоустрій) єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

108. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону про судоустрій).

109. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, п. 61).

110. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає не тільки виконуваність судових рішень, а й стабільність правового регулювання. Завданням правозастосовчої практики є, серед іншого, формування такого застосування норм права, яке забезпечує рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права, що поліпшує громадське сприйняття справедливості, а також підвищує довіру до відправлення правосуддя.

111. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються. Багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, та тлумачення й застосування яких є питанням практики. Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, п. 65).

112. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від її попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (дивитись постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).

113. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 403 ЦПК України).

114. Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України касаційний суд може за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи вирішити питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

115. Порядок передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду врегульований, зокрема, статтею 404 ЦПК України.

116. Отже, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, з уточненням, що до господарської юрисдикції відносяться усі спори за позовом особи, яка звільнена з посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу) й оскаржує рішення органу, уповноваженого здійснювати управління цією юридичною особою, про звільнення з посади, оскільки за змістом та суттю правовідносини цих осіб є організаційно-управлінськими, стосуються реалізації частини третьої статті 99 ЦК України. Юрисдикція у таких спорах не може визначатись лише на підставі того, за якою статтею КЗпП України звільнений відповідний керівник.

117. З огляду на вищенаведене колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, керуючись частиною четвертою статті 403 та частиною першою статті 404 ЦПК України, дійшла висновку про наявність підстав передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 403 та 404 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 752/21453/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з управління зоною відчуження, Державного спеціалізованого підприємства «Об?єднання «Радон», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення премії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров