Провадження № 2/522/4699/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

15 серпня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі головуючого судді Косіциної В.В.

за участю секретаря судового засідання Левченко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2023 року до суду надійшов позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначено, що 20 червня 2022 року між ним та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради укладено договір найму житла в будинку державної і комунальної власності, а саме ізольованої квартири АДРЕСА_1 . Крім позивача, в квартирі мають право проживати та користуватися ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які не є членами його сім`ї. При цьому, відповідачі фактично проживають за адресою реєстрації та згідно актів наразі не проживають в квартирі, господарство не ведуть, особистих речей не мають, комунальні послуги не сплачують, участі в утриманні не приймають.

В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири.

За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В.

30 травня 2023 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків шляхом надання суду доказів сплати судового збору та копії документів.

31 травня 2023 року позивачем до суду подано заяву про усунення недоліків, в якій просив долучити квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою від 05 червня 2023 року по справі відкрито провадження та встановлено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження.

07 червня 2023 року позивачем подано до суду заяву про виправлення технічної помилки.

11 липня 2023 року представником Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Гаврилюк А. подано до суду пояснення по справі № 522/10278/23 у відповідності до ст. 43 ЦПК України, в яких просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання 10 серпня 2023 не з`явились, про час, дату і місце судового засідання повідомлялись у встановленому законом порядку. Про причини неявки не повідомили.

В даній справі відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; двічі не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив. Позивач в свою чергу не заперечував проти винесення заочного рішення, а тому суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, вирішив розглянути справу заочно.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди позивача, викладеній в його заяві, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення, в даному випадку повний текст складено 15 серпня 2023 року.

Судом на підставі доказів наданих позивачем встановлені наступні обставини.

Судом встановлено, що 20.06.2022 р. між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради (наймодавець) та ОСОБА_1 (наймач) укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, щодо безстрокового користування 1-о кімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 18,90 кв.м. та загальною площею 33,8 кв.м. (а.с. 8-9).

Також розпорядженням Приморської районної адміністрації відкрито особовий рахунок ОСОБА_1 на l-о кімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 2 Договору наймодавець надає наймачу та членам його сім`ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право користування вищезазначеним жилим приміщенням.

Тобто, у вищевказаній квартирі мають право проживати та користуватися вказаним житловим приміщенням ОСОБА_3 та його син ОСОБА_2

30 травня 2023 року на адресу суду надійшли відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру, з яких вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані в АДРЕСА_2 (а.с. 12-13). Позивач також зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 30).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 фактично не проживають, не сплачують комунальні послуги, фактично проживають за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_3 .

Зазначені обставини, не заперечуються стороною та підтверджуються дослідженими судом доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі по справі в квартирі не проживають, особистих речей не мають. За комунальні послуги та інші витрати по експлуатації квартири не сплачують кошти. Тягар утримання квартири лежить на позивачеві.

Вказане також підтверджується актами підтвердження місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 від 13 жовтня 2022 року за підписом депутата Тлумацької міської ради Атаманюк Т. та сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з яких слідує, що ОСОБА_3 проживає за вказаною адресою з 2010 року, ОСОБА_2 проживає з 2003 року (а.с. 6-7).

У зв`язку з реєстрацією на спірній житловій площі відповідачів, які не мають ніякого відношення до даної квартири, окрім реєстрації, позивач змушений сплачувати квартплату та плату за комунальні послуги за відповідачів, що впливає на вартість комунальних послуг, у зв`язку з чим останній змушений нести додаткові витрати, що істотно впливає та обмежує реалізацію його прав на квартиру.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Статтею 61 Житлового кодексу УРСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Частина 2 статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99, зазначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 39 постанови від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Також, частиною другої статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня2018року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада2018року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого2020року у справі № 333/6160/17, від18 березня2020року у справі № 182/6536/13-ц, ін.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 09.12.2020 у справі №209/2642/18.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.07.2018 року, у справі №754/15850/15-ц пакт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 10 постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Судом встановлено, що відповідачі вибули на постійне місце проживання до Івано-Франківської області понад рік тому.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Разом з тим, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 (справа №6-57цс11) та постанові Верховний Суд від 08.05.2023 року по справі №442/8188/19.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Суд враховує, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї.

Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.

Судом встановлено, що відповідачі не є ані власниками, ані співвласниками спірної квартири, договір найму житла з ними не укладався і вони не є членами сім`ї наймача, а саме позивача ОСОБА_1 .

З огляду на те, що відповідачі на теперішній час в АДРЕСА_2 не проживають понад один рік, вселитися в квартиру не намагались, в чому ніхто й не перешкоджав, не має на даній житловій площі особистих речей, суд доходить висновку, що відповідачі внаслідок відсутності понад встановлені строки в даній квартирі втратили право користування цією квартирою.

За таких обставин, враховуючи те, що реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_2 створює перешкоди позивачеві у користуванні квартирою, то суд задовольняє вимоги позивача повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2147,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265, 282-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , 1961 року народження, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 , 2002 року народження, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 (одна тисяча сімдесят три) гривні з кожного.

Після набрання законної сили, судове рішення є підставою зняття вказаних осіб з реєстрації місця проживання.

Рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Текст рішення складено та підписано 15 серпня 2023 року.

Суддя Косіцина В.В.

15.08.2023