Справа № 953/8169/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2023 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого - судді Губської Я.В.,
при секретарі -Мордухович К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа-приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуркаленко Інеса Валеріївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю,
29.04.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом , в якому просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період з 2002 по 19 грудня 2020 року; визнати за нею право власності на частину автомобіля Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . З ІНФОРМАЦІЯ_2 по день його смерті вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки як подружжя. На початку проживання однією сім`єю вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , але 13.01.2007 цей шлюб було розірвано. З ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі ніколи не перебувала. Вказала, що вона та ОСОБА_4 вважали себе чоловіком та дружиною, вели спільне господарство, піклувались один про одного, разом здійснювали придбання побутової техніки, речей, меблів, вели спільний побут, харчувались, здійснювали капітальний та по точний ремонт квартири. 18.07.2019 в період спільного проживання для спільних сімейних потреб разом з ОСОБА_4 , за спільні кошти був придбаний автомобіль Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Також, факт проживання однією сім`єю підтверджується світлинами, які відображають спільний сумісний відпочинок, свята, які вони завжди проводили разом. Вказала, що після смерті ОСОБА_4 , ритуальні послуги та поховання сплачувала вона, організацією поховання також займалась вона. Отже з ОСОБА_4 вони проживали однією сім`єю більше 18 років до часу відкриття спадщини. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . 21.01.2021 вона звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Гуркаленко І.В. з заявою про відкриття спадщини та отримала роз`яснення, що необхідно підтвердити факт родинних відносин, для чого вона і звернулась до суду.
Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. від 11.05.2021 року відкрито провадження по даній справі, призначено підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
20.07.2021 до суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 , який є його рідним дядьком. ОСОБА_3 є також племінником ОСОБА_4 , інших родичів померлий не має. Посилання позивача на те, що з 08.09.2002 року по день смерті ОСОБА_4 вона перебувала з ним у фактичних шлюбних відносинах та проживала однією сім`єю не відповідають дійсності. Дійсно, відносини були, але вони не є проживанням однією сім`єю, як передбачає ст. 74 СК України. Докази, які надані ОСОБА_1 не підтверджують в повній мірі факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Знаходження на світлинах разом на відпочинку та присутність на святах не може бути доказом на підтвердження проживання однією сім`єю. Також, на світлинах не відображено, коли вони були зроблені. Позивачкою надана до суду довідка №2102-1 від 22.02.2021 ОСББ «Чайка» з підписом сусідів, проте зазначення в довідці сусідів для підтвердження вказаного факту без їх допиту в якості свідків, не може мати будь-яких юридичних наслідків. ОСОБА_1 в квартирі разом з ОСОБА_4 зареєстрована не була. Акт на ритуальні послуги та поховання ОСОБА_4 , а також реєстраційна картка на кремацію ніяким чином не підтверджують факт сумісного проживання у фактичному шлюбі на час набуття права власності на майно. Чеки на побутову техніку, гарантійний талон на пральну машину, двері та інші документи, які знаходились в квартирі померлого на час його смерті без вказівки в них даних позивачки не можуть також підтвердити факт проживання без реєстрації шлюбу. В усіх документах зазначений виключно ОСОБА_4 . В наданих квитанціях про сплату комунальних послуг дані ОСОБА_1 також відсутні. Позивач зазначає про ведення з ОСОБА_4 спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, але при цьому не надає доказів на підтвердження вказаних фактів. Таким чином, надані позивачкою докази не підтверджують факт проживання однією сім`єю з його дядьком ОСОБА_4 та як наслідок її право на набуте ОСОБА_4 майно, в тому числі автомобіль Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який було придбано в липні 2019 року. Окрім необхідного обсягу доказів на підтвердження факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, позивачкою не надано доказів на підтвердження її безпосередньої матеріальної участі у придбанні автомобіля, не зазначено джерело набуття майна. Також вказав, що знаходження позивача у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком є підставою для відмови у встановленні факту постійного проживання з іншим чоловіком без реєстрації шлюбу.
Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова Ляха М.Ю. від 10.08.2021 закрито підготовче провадження у справі.
11.08.2021 до суду надійшла відповідь на відзив позивача. Позивач вказала, що відповідач сам підтверджує, що вона та ОСОБА_6 мали відносини між собою. Вказала, що в період спільного проживання вона та ОСОБА_6 обидва працювали, отримували заробіток, з чого і складався сімейний бюджет, купувались речі для побуту, одежа, продукти харчування, сплачувались витрати на квартиру. Вказала, що незважаючи на той факт, що вона фактично проживала з покійним однією сім`єю з вересня 2002 року, враховуючи, що попередній шлюб розірвано 13.01.2007 року, відповідно до положень СК України, факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , рішення суду можливо визнати з 13.01.2007, тобто з дня розірвання шлюбу. Твердження ОСОБА_2 про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 нібито на підставі саме його заяви не відповідає дійсності, оскільки спадкова справа відкрита за її заявою.
20.10.2022 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В.
Ухвалою суду від 10.07.2023 витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Гуркаленко І.В. копію спадкової справи.
11.08.2023 на виконання ухвали суду про витребування доказів, приватним нотаріусом ХМНО Гуркаленко І.В. надано копію спадкової справи №2/2921, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . В матеріалах спадкової справи містяться: заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини від 21.01.2021 року, заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 10.04.2021 року, заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини від 08.06.2021, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, копія інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, копія паспорту ОСОБА_1 , копія довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , копія паспорту ОСОБА_2 , копія РНОКПП ОСОБА_2 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 , копія довіреності ОСОБА_3 , відповідь-роз`яснення ОСОБА_1 , копія запиту до Управління реєстрації місця проживання, копія інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 02.02.2021
ОСОБА_1 в судове засідання не з*явилась, повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином.
Третя особа-приватний нотаріус ХМНО Гуркаленко І.В. в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про слухання справи за її відсутністю.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, враховуючи строки розгляду справи, наявність в матеріалах справи відзиву на позов та відсутність будь-яких інших клопотань, які заявлені та не розглянуті судом, враховуючи висловлену позицію сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків.
Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.
Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.
Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; в) відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Позивач ОСОБА_1 , пред`являючи позов до суду вказує, що вона з 08 вересня 2002 року по 19 грудня 2020 року проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина з ОСОБА_4 , а тому на підставі вимог ст.ст. 60, 63, 69,70,74 СК України має право на спільне майно, набуте ними під час спільного проживання, в порядку його розподілу.
Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
За приписами частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15.
Також, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти).
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, на підтвердження факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини позивачка ОСОБА_1 надає до суду: реєстраційну картку про кремацію від 21.12.2020, акт на ритуальні послуги, копії чеків на придбання техніки, копії гарантійних талонів на техніку, копії товарних чеків, копію договору про виготовлення обшивки балкону, копії квитанцій за сплату комунальних послуг, копію паспорту позивача, копію свідоцтва про розірвання шлюбу, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , копію довідки про причину смерті, ксерокопії фотознімків, копію довідки ОСББ «Чайка» ,копію технічного паспорту на автомобіль Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .
Однак, суд дослідивши всі надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів та надавши оцінку їм та доводам відповідача, приходить до висновку, що під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 не надала до суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина з 08 вересня 2002 року по 19.12.2020 року, відповідно до вимог СК України.
Також, відсутні і належні та допустимі докази в матеріалах цивільної справи відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України щодо проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем однією сім*єю не менше як п*ять років до часу відкриття спадщини.
Надані до суду докази позивача, які досліджені судом свідчать лише про те, що дійсно між позивачем та відповідачем були близькі стосунки. Також, вказане не спростовує і відповідач по справі ОСОБА_2 .
Однак, суд зазначає, що доказів на підтвердження обставин спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловік та дружини, відповідно до вимог СК України, з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків позивачкою до суду не надано. До суду не надано жодного доказу з боку позивача щодо ведення ними спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, наявності взаємних прав та обов`язків між нею та ОСОБА_4 .
Надані позивачем ОСОБА_1 докази в обґрунтування позовної заяви, не можуть підтверджувати наявність спільного бюджету та спільних витрат.
При цьому, суд зауважує, що надані чеки, гарантійні талони, підтверджують лише витрати на придбання побутової техніки, за кошти ОСОБА_4 , і позивачкою не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що нею також були витрачені особисті кошти на придбання спільного майна. Не надані до суду і докази на підтвердження того, що позивачка до знайомства з ОСОБА_4 , або після, мала достатньо коштів для придбання спірного майна, яке просить визначити спільним сумісним. Також, в наданих квитанціях про сплату комунальних послуг дані ОСОБА_1 відсутні.
Надані позивачкою ксерокопії фотознімків, суд також не може розцінювати на підтвердження міцних стосунків чоловіка та дружини, а вони свідчать лише про спільний відпочинок позивача з ОСОБА_4 .
Таким чином, позивачем не доведено в судовому засіданні факту спільного проживання однією сім`єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 протягом часу з 08 вересня 2002 року по 19.12.2020 року, відповідно до вимог СК України.
Крім того, суд враховує, що до 13.01.2007 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, а тому взагалі питання про перебування у інших фактичних шлюбних відносинах до 13.01.2007 року є необґрунтованим та безпідставним.
Також, суд також зазначає, що навіть факту декілька разів спільного відпочинку ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , спільна присутність на святкуванні свят, спільні фото на відпочинку, самі по собі, без доведення факту довготривалих відносин між сторонами, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Фотокартки зі спільного відпочинку не містять інформації щодо предмета доказування, а тому не можуть вважатися належними доказами підтвердження факту наявності між сторонами відносин, притаманних сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20.
Відповідно до правового висновку у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Згідно зі статтею 60 СК України (глава 8 Кодексу) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Судом встановлено та не заперечується як позивачем, так і відповідачем ОСОБА_2 , що майно, яке є предметом позову та поділу: автомобіль Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до технічного паспорту серії НОМЕР_4 зареєстрований за ОСОБА_4 18.07.2019 року.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 був придбаний за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позивачкою суду не надано під час розгляду справи.
Таким чином, враховуючі досліджені в судовому засіданні докази та відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , відсутні і правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля Шевроле Авео 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1
Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, у зв`язку з чим суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовляє в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у суду відсутні підстави і для задоволення вимог про відшкодування понесених судових витрат.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа-приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гуркаленко Інеса Валеріївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю - залишити без задоволення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: