Справа № 489/4615/23
Провадження № 2/489/1935/23
02 листопада 2023 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Костюченка Г.С.,
із секретарем судових засідань Ревицькою Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, без надання іншого житлового приміщення
15 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, якою просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та стягнути з відповідачки на її користь судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що раніше, квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , який був рідним братом її чоловіка ОСОБА_4 . ОСОБА_3 перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після його смерті відкрилася спадщина зокрема на вищевказану квартиру. ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та фактично прийняв спадщину але не встиг оформити спадкові права, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона, як дружина ОСОБА_4 , звернулася до державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. та 26 червня 2023 року отримала свідоцтво про право на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 . Після отримання свідоцтва про право на спадщину, поїхала до м. Миколаєві щоб оглянути спірну квартиру, як свою особисту власність. Прийшовши за вказаним місцем, до квартири не змогла попасти, оскільки в ній мешкає ОСОБА_2 , яка не пустила її до власної квартири, почала сваритися, висловлюватися нецензурною лайкою та погрожувати побиттям. Вона звернулася до відділення поліції, працівники поліції, прибувши за вказаною адресою, надали відповідачці строк протягом місяця звільнити квартиру та віддати ключі. По теперішній час ОСОБА_2 квартиру не звільнила, ключі від квартири не повернула.
Ухвалою суду від 15.08.2023, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2000 року № 163, зареєстрованого на Українській біржі нерухомості, ОСОБА_3 придбав квартиру спільного заселення № 66, загальною площею 18,0 кв. м, що складається з однієї житлової кімнати площею 12,9 кв. м, у спільному користуванні коридор -1, вбиральня-ІІ, умивальник -ІІІ, кухня-ІУ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
У 2008-2009 роках зазначена квартира була перепланована, а у 2014 році з врахуванням таких змін за ОСОБА_3 оформлено на неї право власності.
З постанови Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва від 31.01.2019, вбачається, що ОСОБА_3 перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою ОСОБА_2 та проживали за адресою: АДРЕСА_2 з 01 січня 2004 року до 05 травня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 .
Із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Юрлової Т. Г. звернулася ОСОБА_2 , як спадкоємець четвертої черги та ОСОБА_4 як спадкоємець другої черги. За заявами відкрито спадкову справу за № 18/2017.
Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 відмовлено у зв`язку з тим, що факт спільного проживання зі спадкодавцем не підтверджено рішенням суду, а ОСОБА_4 відмовлено у зв`язку з тим, що не підтверджено родинні відносини зі спадкодавцем.
ОСОБА_2 звернулася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом про ОСОБА_4 про встановлення факту проживання із чоловіком без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, усунення від спадкування та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2018, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.01.2019, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Юрлова Тетяна Григорівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 05 травня 2017 року.

В іншій частині позовних вимог змінено мотивувальну частину рішення з врахуванням підстав та обставин, наведених в даній постанові.

Постановою Верховного Суду від 17.06.2021, постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишено без змін.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 квітня 1976 року.

ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздової О.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

26 червня 2023 року державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого був його рідний брат ОСОБА_4 , який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових справ.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 15.08.2023, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26.06.2023 виданого Державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 462.

Позивачка в своєму позові зазначає, що після отримання свідоцтва про право на спадщину, поїхала до м. Миколаєві щоб оглянути спірну квартиру, як свою особисту власність. Прийшовши за вказаним місцем, до квартири не змогла попасти, оскільки в ній мешкає ОСОБА_2 , яка не пустила її до спірної квартири, почала сваритися, висловлюватися нецензурною лайкою та погрожувати побиттям.

10 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до відділення поліції № 2 Миколаївське районне управління поліції в Миколаївській області з заявою про вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка не впускає до квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що прибувши за місцем знаходження квартири, працівників поліції, ОСОБА_2 також не впустила, проте, останній надано місяць для звільнення квартири та віддання мені ключів. 14 серпня 2023 року позивачка повторно приїхала до м. Миколаєва щоб впевнитися, що ОСОБА_2 звільнила квартиру АДРЕСА_1 та забрати у неї ключі від квартири.

ОСОБА_2 квартиру не звільнила, ключі від квартири не повернула.

Вдруге, звернувшись, до відділення поліції № 2 Миколаївське районне управління поліції в Миколаївській області з усною заявою про вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка не впускає до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа відділення поліції № 2 Миколаївське районне управління поліції в Миколаївській області Головного управління Національної поліції від 14.08.2023 за вих. № 10834/52-2023, заява ОСОБА_1 стосовно вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка не впускає в квартиру АДРЕСА_4 від 10.07.2023 зареєстрована та за ним прийнято рішення про припинення перевірки у зв`язку з відсутністю складу злочину. Рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання у цивільно-правовому порядку.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно доЗакону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України (Велика палата) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_5 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» від 14.07.2020 року № 8-р/2020

Положенням ст.316ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У позовній заяві позивачка посилаються на те, що відповідачка добровільно виселятися зі спірної квартири відмовляється. Проживання відповідачки у вказаній квартирі позбавляє позивачку можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В сукупності вищезазначені норми матеріального права визначають право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний суд у постанові від 10.12.2021 року у справі № 372/808/19 сформував правовий висновок, що власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

В постанові від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 Велика палата Верховного Суду сформувала правовий висновок, що ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Велика Палата дійшла висновку, що законодавець при прийнятті ЦК України у ст. 9 ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 15.08.2023 за № 16.27-28218-2023, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 .

В силу ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши виселення відповідачки із спірної квартири на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку, що виселення відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, позивачка як власниця спірної квартири не має можливості реалізувати свої право щодо володіння та користування своєю власністю, відповідачка чинить перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном. При цьому відповідачка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 . Слід зазначити, що реєстрація місця проживання особи тісно пов`язана з її правами на володіння та користування житлом, а тому відповідачка не є тією особою, що може стати безхатченком.

Таке виселення відповідача переслідує легітимну мету, зазначену у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, захист права власності на спірне майно позивача. Отже виселення відповідачки із спірної квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Суд враховує, що права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту відповідає об`єму її прав відповідно до ст. 321 ЦК України, оскільки захисту підлягає саме власність та правомірно володіти своєю власністю, при цьому суд враховує інтереси відповідача, яка жодних правомочностей щодо домоволодіння (житла) не має, зареєстрована по іншому місцю проживання у разі виселення із квартири, є забезпечена житлом.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог і у разі задоволення позову на відповідача, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, без надання іншого житлового приміщення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп..

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: Кіровоградська область, Бобринецький район, с. Кетрисанівка, РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст судового рішення складено «02» листопада 2023 року.

Суддя Г.С. Костюченко