Справа № 724/1254/22
Провадження № 2/724/16/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2023 року м. Хотин

Хотинський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді: Скрипника С.М.

за участю секретаря судового засідання: Філіпчука Д.В.

сторін:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представник віповідача: ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хотині Чернівецької області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_3 на утримання дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1700 гривень до 1372 гривень у твердій грошовій сумі щомісяця; та на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2000 гривень до 1300 гривень у твердій грошовій сумі щомісяця.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.12.2014 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, за актовим записом № 30.

Від цього шлюбу у них є спільні діти: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які після розірвання шлюбу залишились проживати разом з відповідачем.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.04.2019 року (справа № 724/1997/18) шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Також на підставі цього ж рішення суду з нього на користь відповідачки ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, а на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 в твердій грошовій сумі в розмірі 1700 гривень.

10.02.2020 року відповідач ОСОБА_4 звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області із позовом про стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та згідно рішення суду від 04.05.2020 року з нього було стягнуто аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , який продовжує навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 10 лютого 2020 року і до закінчення сином навчання у Чернівецькому національному університеті ім. Юрія Федьковича та не більше, як до досягнення сином ОСОБА_5 - 23 років.

Зазначає, що він на протязі трьох років намагається справно сплачувати за навчання їхнього сина у Чернівецькому національному університеті ім. Ю.Федьковича, сплата ним за навчання сина підтверджується копіями платіжок, які додає.

Також зазначає, що їхній син також потребує коштів на періодичне лікування, він без жодного сумніву надає йому ці кошти як для лікування так і на кишенькові витрати, в підтвердження зазначеного надає копії Абонентського талону Центру східної медицини на курс із 10 сеансів, які син пройшов у червні-липні 2020 року.

Проте, зазначає, що наразі змінилися обставини, та він не в змозі сплачувати аліменти на утримання їхньої неповнолітньої доньки та повнолітнього сина у вказаному розмірі, який визначений рішеннями суду.

Так, через лікування та відновлення здоров`я він не мав можливості повідомити суди, які раніше у 2020 році розглядали справи щодо стягнення з нього аліментів про те, що він 13.05.2018 року потрапив у важку ДТП, де йому було завдано значної кількості травм, які призвели до ІІІ групи інвалідності, у зв`язку з чим, стан його здоров`я суттєво погіршився, що підтверджується перекладеним судово-медичним висновком ушкодження ОСОБА_6 від 24.06.2019 року, та у зв`язку з чим йому необхідні додаткові витрати на лікування.

Також зазначив, що на його утриманні перебувають батьки похилого віку, що підтверджується довідкою Топорівської сільської ради № 878 від 29.06.2022 року.

Тому, оскільки розмір його доходів суттєво зменшився і сплата аліментів в встановленому судом розмірі ставить його у дуже скрутне матеріальне становище, а відповідач самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо утримання їхнього повнолітнього сина, який продовжує навчання, оскільки вона з їхньою неповнолітньою донькою виїхала на постійне місце проживання до Швейцарії, а всі тяготи по фінансуванню навчання та проживання їхнього повнолітнього сина залишила на нього.

Підтримуючи вищевикладене, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.04.2019 року на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1700 гривень до 1372 гривень у твердій грошовій сумі щомісячно та зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Хотинського районного суду від 04.05.2020 року на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2000 гривень до 1300 гривень у твердій грошовій сумі щомісячно.

Ухвалою суду від 07 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.

24.10.2022 року на адресу суду від представника відповідачки - адвоката Поляк М.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, у зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача про зменшення розміру аліментів є безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на викладене у відзиві.

28.10.2022 року на адресу суду представник позивача ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій посилається на те, що відзив на позовну заяву не відповідає ч. 3 ст. 178 ЦПК України, так як представником відповідача у відзиві не надано заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується із посиланням на відповідні докази та норми права, а тому просив позовні вимоги позивача ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

04.11.2022 року до суду надійшло заперечення від представника відповідача ОСОБА_7 , в якому вона вважає, що аргументи, заперечення та доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив є помилковими та безпідставними, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки позивач просить зменшити і так вже зменшений розмір аліментів на утримання дітей.

Також 10.11.2022 року надала до суду клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 10.11.2022 року відповідні докази заявлені преставником відповідача в клопотанні були судом витребувані.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив зменшити розмір аліментів.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Щодо відзиву заперечував, свої заперечення на відзив підтримав. Заяву на заперечення не визнав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, але була належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи.

Представник відповідачка ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив на позовну заяву підтримала. Щодо викладеного представником позивача в запереченні на відзив заперечувала. Також просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу та надала клопотання про стягнення вказаних витрат.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що батько взагалі не сплачує аліменти на протязі трьох років, аліментні платежі через відділ виконавчої служби не надходять, кошти на його утримання офіційно не надає, також вказав, що батько у 2019 році здійснював оплату за його навчання, у 2020 році батько і мати здійснювали оплату за його навчання по семестрах, у 2021 - 2022 році сплачував батько.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є його колишнім зятем, аліменти на утримання сина ОСОБА_9 не сплачує, хоча онук часто хворіє, і на лікування потрібні ліки, при цьому вказав, що в ОСОБА_2 є фруктовий сад, в якому він постійно збирає врожай та отримує від цього дохід. Також вказав, що ОСОБА_2 для сільського господарства придбав багато сільськогосподарської техніки, трактори.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору у даній справі, суд приходить до наступного висновку, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який між ними зареєстровано 19 грудня 2014 року у виконавчому комітеті Колінковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області за актовим записом № 30, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.04.2019 року (справа № 724/1997/18) шлюб розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення доданого до матеріалів справи (а.с. 12-14).

Від шлюбних відносин в сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_5 , який на даний час є повнолітнім та продовжує навчання, також від шлюбних відносин є неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (ас.10-11).

Як встановлено судом, згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 квітня 2019 року (справа № 724/1997/18) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1700 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 26 листопада 2018 року (а.с.12-14).

Згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 04.05.2020 року (справа № 724/258/20) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи стягнення з 10 лютого 2020 року і до закінчення сином навчання у Чернівецькому національному університеті імені Юрія Федьковича, але не більше, до досягнення сином ОСОБА_5 - 23 років.

Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом, просить зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки та повнолітнього сина, який продовжує навчання, посилаючись на те, що на даний час розмір його доходів суттєво зменшився і сплата аліментів в колишньому розмірі ставить його у дуже скрутне матеріальне становище, оскільки відповідач ОСОБА_3 самоусунулась від виконання своїх обов`язків щодо утримання їхнього повнолітнього сина, так вона з їхньою неповнолітньою донькою виїхала на постійне місце проживання до Швейцарії, а всі тяготи по фінансуванню навчання та проживання їхнього повнолітнього сина залишила на нього.

Також позивач посилається на те, що він 13.05.2018 року потрапив у важку ДТП, де йому було завдано значної кількості травм, які призвели до ІІІ групи інвалідності, у зв`язку з чим, стан його здоров`я суттєво погіршився, на підтвердження чого надає суду переклад судово-медичного висновку ушкодження ОСОБА_6 від 24.06.2019 року.

В свою чергу, представник відповідача ОСОБА_7 не погоджуючись із вимогами позивача, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо того факту, що у позивача погіршився матеріальний стан та він немає змоги сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, також до відзиву додає докази на підтвердження обставин зазначених обставин.

Так, у частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріального утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на тримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

За правилами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як у бік погіршення так і у бік покращення.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Так, значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що в нього змінився матеріальний стан, внаслідок погіршилось та стало скрутне матеріальне становище, він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого отримав інвалідність, та не може сплачувати аліменти, які з нього стягуються на утримання дітей у встановленому раніше розмірі, що вважає за підставу для зменшення розміру аліментів.

Так, судом встановлено, що у відповідності до судово-медичного висновку про ушкодження здоров`я від 24.06.2019 року, який наявний в матеріалах справи, що також і було підтверджено згідно наданих в судовому засіданні пояснень позивача та його представника, дійсно 13.05.2018 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_2 , яка призвела до отримання останнім численних травм, внаслідок чого позивач отримав інвалідність ІІІ групи (а.с. 18-23).

Проте, суд критично ставиться до посилання позивача та його представника на вказаний факт, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась до винесення вищезазначених рішень судів про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, під час розгляду яких, ні ОСОБА_2 , а ні його представник, який брав участь в розгляді справи не повідомляли суду про настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання позивача та його представника на понесення витрат на лікування після настання дорожньо-транспортної пригоди, як на зміну, що призвело до погіршення матеріального стану та неможливості сплачувати встановлений судом розмір аліментів на утримання дітей спростовуються виписками із АТ КБ «Приватбанк», які були витребувані судом за клопотанням представника відповідача, та відповідно до відомостей в них, на рахунках позивача ОСОБА_2 встановлено рух грошових коштів (надходження та зняття) за період з 01 січня 2019 року по даний час (а.с. 111-129), вказане у своїй сукупності свідчить про те, що фінансовий стан позивача не погіршувався у зв`язку з необхідністю проходити платне лікування після настання вказаної ДТП.

При цьому, в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 під час дачі пояснень визнав той факт, що дійсно на його рахунок надходили кошти, як допомога від людей на лікування.

Посилання представника відповідача ОСОБА_7 на те, що позивач внаслідок згаданої ДТП отримав відшкодування за шкоду завдану здоров`ю у розмірі близько 250000 Євро не знайшло свого підтвердження в судовому засіднні.

Також на доведення обставин погіршення матеріального стану, позивач зазначає, що на його утриманні перебувають його батьки та він їх матеріально утримує та забезпечує усім необхідним, в тому числі і ліками, так як вони часто хворіють та потребують лікування.

Згідно з частиною 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Так, згідно матеріалів справи, а саме довідки № 878 від 29.06.2022 року Колінковецького старостинського округу Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 являється інвалідом ІІІ групи, який прописаний та проживає в АДРЕСА_1 в господарстві своїх батьків, та дійсно до складу його сім`ї входять: батько ОСОБА_10 , 1954 року народження, мати ОСОБА_11 , 1953 року народження. Батьки знаходяться на утриманні сина ОСОБА_2 , 1979 року народження (а.с. 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зі змісту даної статті вбачається, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх батьків виникає за наявності двох обов`язкових умов: 1) батьки є непрацездатними; 2) батьки потребують матеріальної допомоги.

Позивач посилається на вказану статтю, як на підтвердження того, що він несе витрати, пов`язані із утриманням своїх батьків та вказує, що з моральних міркувань він, як молодший син, підтримує та піклується про своїх батьків.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що є потреба батьків позивача у матеріальній допомозі.

Так, судом встановлено, що батьки позивача є непрацездатними, проте в силу досягнення встановленого законом пенсійного віку, при цьому отримують гарантований державою розмір пенсійного забезпечення, однак суду не доведено, що батьки дійсно часто хворіють та позивач несе певні витрати на їх лікування, і докази з посиланням на вказаний факт в матеріалах справи відсутні, як і відсутні безпосередньо, що саме позивач їм цю допомогу надає.

Також не знайшли підтвердження в судовому засіданні і доводи позивача про те, що останній на протязі трьох років сплачує кошти за навчання сина у ЧНУ ім. Ю.Федьковича.

Так, із матеріалів справи, а саме копій квитанцій, вбачається що позивачем було сплачено 25.08.2021 року за навчання сина ОСОБА_5 на 3 курсі історичного факультету в ЧНУ ім. Ю.Федьковича кошти у розмірі 8575 гривень та 24.01.2022 року за навчання сина у розмірі 9000 гривень, що в загальному становить сплату коштів за навчання сина у розмірі 17575грн., тобто за один навчальний рік 2021-2022рр. (а.с.30).

При цьому, у відповідності до умов договору № 11-02 від 12.08.2019 року та додаткової угоди № 1 до договору № 11-02 від 12.08.2019 року (а.с. 28-29) загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 66000 гривень, що і спростовує посилання позивача та його представника на доводи викладені ними стосовно того, що позивач протягом останніх трьох років оплачує навчання сина.

Також, суд не приймає до уваги те, що позивач надає кошти на лікування сина, та як на доказ останній посилається на копію абонентського талону Центру східної медицини на курс із 10 сеансів, які син ОСОБА_5 пройшов у червні - липні 2020 року, оскільки зі змісту вказаного талону вбачається, що він виданий на підтвердження того, що за курс із 10 сеансів внесено лише завдаток у розмірі 500 гривень, водночас із викладеного в ньому змісту, вартість всього курсу становить 5000 тисяч гривень, докази про оплату яких позивачем, в матеріалах справи відсутні, що і спростовує посилання позивача на вказаний факт, як на підставу для зменшення розміру аліментів.

В свою чергу, представник відповідача ОСОБА_7 не погоджуючись із вимогами позивача, посилається на факт здійснення позивачем підприємницької діяльності, що встановлено рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 04.05.2020 року у справі № 724/258/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в якому суд встановив, що основним видом діяльності відповідача ОСОБА_2 є садівництво та відповідач для цієї мети взяв в оренду земельні ділянки строком на 49 років, що підтверджується договорами оренди земельної ділянки та державними актами на право власності на земельні ділянки та актами приймання - передачі земельної ділянки, які наявні в матеріалах справи, з чого слідує, що позивач здійснює дії, спрямовані на отримання прибутку.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також суд не приймає до уваги і посилання позивача на скрутний матеріальний стан, у зв`язку з тим, що на адресу суду за клопотанням представника відповідача, надійшли відомості із Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Чернівецькій області про те, що згідно облікових даних ЄДРТЗ МВС в період з 01.01.2019 року за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані з 08.07.2015 року автомобіль марки RENAULT MASTER, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , з 08.11.2019 року VOLKSWAGEN CRAFTER, 2015 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 (а.с. 101-102), з чого слідує, що позивач володіє транспортними засобами з 01.01.2019 року та по теперішній час, при цьому маючи заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на початок листопада 2022 року сукупно на обох дітей складає 100000 гривень, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, вказані відомості спростовують доводи позивача про скрутний матеріальний стан та те, що сплата аліментів у тому розмірі, у якому вони стягуються на даний час, є надмірним тягарем для останнього.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розмір аліментів, що стягуються з позивача ОСОБА_2 на підставі рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.04.2019 року на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 1700,00 гривень щомісячно та розмір аліментів, що стягуються з нього на підставі рішення Хотинського районного суду від 04.05.2020 року на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень щомісячно відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що в позивача погіршився матеріальний стан, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей, та суперечитиме їх інтересам, оскільки як встановлено судом під час розгляду вказаної справи, у позивача змінилися обставини лише щодо отримання ІІІ групи інвалідності, при цьому позивач володіє на праві власності двома автомобілями, а також згідно вказаних вище виписок із банківського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунках позивача проходять певні суми коштів, а отже судом не встановлено зміни обставин, які б сприяли зменшенню розміру аліментів, які стягуються з позивача.

Отже, позивачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, і такі в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Статтею 8 вказаного Закону передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

З аналізу ст. 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України.

Так, належних та допустимих доказів того, що з моменту винесення судових рішень суттєво погіршився матеріальний стан позивача, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом на підставі вимог закону розмірі позивачем не надано. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішень судів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано.

Також позивачем не надано і доказів суттєвої зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі.

Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про стягнення витрат в розмірі 18000,00 гривень за надання правничої допомоги у зв`язку із розглядом вказаної справи, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 у зв`язку із розглядом цієї справи в суді, її представник ОСОБА_7 на адресу суду 05.01.2023 року надала:

- копію договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 06 листопада 2018 року № 194/18;

- копію додаткової угоди № 1 від 01.11.2022 року до Договору про надання юридичної (правничої) допомоги № 194/22 від 06.11.2018 року;

- копію звіту (акту) про надані послуги відповідачу у зв`язку з розглядом справи № 724/1254/22 від 04.01.2023р.;

- копію квитанції до прибуткового касового ордера № 30/22/11 від 30.11.2022 року;

- копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 04/23/01 від 04.01.2023 року;

- ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 24 жовтня 2022 року.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

З огляду на наявність клопотання представника відповідача, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатським об`єднанням заявнику послуг, суд вважає, що клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково на суму 4500,00 гривень, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

В решті стягнення судових витрат на правничу допомогу слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 279 ЦПК України,суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 ) в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 16.01.2023 року.

Суддя: С.М. Скрипник