Ухвала

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 703/2302/21

провадження № 61-13358ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» на постанову Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» (далі - ТОВ «Смілянський електромеханічний завод») про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення.

В обґрунтування позову зазначав, що починаючи з 20 серпня 2020 року по 29 березня 2021 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на посаді складальника електричних машин та апаратів 2 р. цеху полюсних котушок.

29 березня 2021 року звернувся до роботодавця із заявою про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з 29 березня 2021 року у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, а саме не виплатою заробітної плати, а також просив здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку згідно зі статтею 44 КЗпП України.

Однак відповідач, у порушення вимог трудового законодавства у день звільнення, не ознайомив його з наказом про звільнення, не провів з ним остаточний розрахунок, не видав йому належно оформлену трудову книжку, не повідомив про належні до виплати суми та не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Відмову відповідач мотивував тим, що він зобов`язаний відпрацювати ще два тижні.

Вказував, що 29 березня 2021 року він, з`явившись на роботу, звертався до відділу кадрів з вимогою здійснити повний розрахунок, ознайомити його з наказом про звільнення та видати трудову книжку, на що отримав усну відмову.

07 квітня 2021 року звернувся з письмовою вимогою про ознайомлення з наказом про звільнення, однак станом на день звернення до суду жодних дій щодо задоволення викладених у заяві вимог відповідачем задоволено не було. Лише 09 липня 2021 року з відповіді на адвокатський запит він дізнався, що звільнений за наказом від 13 квітня 2021 року № К-300 з 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Вважаючи таке звільнення неправомірним, просив суд зобов`язати ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» змінити зазначене в наказі від 13 квітня 2021 року № К-300 формулювання причини його звільнення з роботи замість «звільнити 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України», зазначивши формулювання звільнення «звільнити 29 березня 2021 року за власним бажанням, згідно частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю»; стягнути з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 350,67 грн, невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 22 417,32 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2021 року по 19 липня 2021 року у розмірі 27 973,60 грн з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 350,67 грн з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Зобов`язано ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» змінити зазначене в наказі від 13 квітня 2021 року № К-300 формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, вказавши замість «звільнити 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України» наступне формулювання підстави звільнення: «звільнити 29 березня 2021 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю». Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 22 417,32 грн. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2021 року по 19 липня 2021 року у розмірі 27 973,60 грн з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Враховуючи, що подана ОСОБА_1 заява від 29 березня 2021 року містила чітку підставу для звільнення - частина третя статті 38 КЗпП України, місцевий суд дійшов висновку, що відповідач звільнивши позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив встановлені законом права позивача. Середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 54 889,43 грн, однак зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку у тому розмірі, який просив позивач. Крім того, місцевий суд дійшов переконання, що на користь позивача також підлягає стягненню вихідна допомога передбачена статті 44 КЗпП України.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» задоволено частково. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року скасовано в частині зміни формулювання причини і дати звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 22 417, 32 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо зміни формулювання причини і дати звільнення та стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 22 417, 32 грн відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 тривалий час був відсутній на робочому місці без поважних причин, що підтверджується доповідними записками та актами. Належних доказів поважності причин відсутності на роботі він не надав, тобто позивач допустив прогул без поважних причин, тому відповідач відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України припинив трудові відносини з позивачем. Ураховуючи викладене, не підлягають задоволенню вимоги про виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі 22 417,32 грн, оскільки позивача звільнено за пунктом 4 статті 40 КЗпП України». Встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому від ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» суми в день звільнення, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про необхідність стягнення на користь працівника заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 350,67 грн, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог у розмірі 27973,60 грн.

29 грудня 2022 року ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 350,67 грн, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 973,60 грн та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в цій справі є вимоги про зміну формулювання причини і дати звільнення, стягнення сум, належних працівникові при звільненні, у загальному розмірі 75 741,59 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження.

Верховний Суд, враховуючи характер спірних правовідносин, предмет спору та устелену судову практику, вважає, що наявні підстави для визнання справи малозначною.

Верховним Судом враховано, що заявником оскаржується постанова Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року лише в частині задоволення вимог майнового характеру (стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 350,67 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 973,60 грн).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, варто вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у справі незначної складності (малозначній справі), що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у справі незначної складності (малозначній справі) підлягає касаційному оскарженню, підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» на постанову Черкаського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний