Справа № 369/7738/23
Провадження № 2/369/4448/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20.09.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

за участі секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в м. Києві цивільну справу № 369/7738/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.10.2017 року між позивачем та відповідачем через довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі під номером 2606 (нотаріальний бланк НМІ 933141).

Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець у строк до 30.09.2018 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 370000 гривень. Залишок суми у розмірі 79820 гривень покупець зобов`язався сплатити до 30.09.2018 року.

Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.09.2018 року, так і станом на день подання цієї заяви. Проте, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію.

Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.

На підставі наведеного, позивач просив суд (з урахуванням заяви представника позивача про відмову від позовної вимоги про стягнення моральної шкоди) стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на його користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 370 000,00 грн. (триста сімдесят тисяч гривень) 00 коп. основного боргу, три відсотки річних в розмірі 50 875,00 грн. (п`ятдесят тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень) 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 195 360,00 грн. (сто дев`яносто п`ять тисяч триста шістдесят гривень) 00 коп. та 4 929,88 грн. (чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень) 88 коп. судового збору за подання позовної заяви.

29.05.2023 року представником позивача ОСОБА_2 через канцелярію суду подано заяву про відмову позивача ОСОБА_1 від позовної вимоги до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

29.05.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче провадження у справі.

08.08.2023 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу підлягає частковому задоволенню, а саме в частині фактично сплаченого авансового платежу у розмірі 370000,00 гривень, в решті позовних вимог слід відмовити за їх не обґрунтованістю та безпідставністю.

08.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги (з урахуванням поданої заяви про відмову від частини позовних вимог) підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доводи сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 09.10.2017 року між позивачем та відповідачем через довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири.

Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі під номером 2606 (нотаріальний бланк НМІ 933141).

Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець у строк до 30.09.2018 року зобов`язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області, по АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 370000 гривень. Залишок суми у розмірі 79820 гривень покупець зобов`язався сплатити до 30.09.2018 року.

Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.09.2018 року, так і станом на день подання цієї заяви. Проте, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію.

Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу.

Таким чином, за умовами договору відповідач зобов`язувався збудувати житловий будинок до 30.09.2018 року, та договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.09.2018 року.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, відповідно умовами Договору визначено термін укладення основного договору 30.09.2018 року.

Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

Встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований.

Відповідач знав про порушення ним умов договору, оскільки будинок не було побудовано та введено в експлуатацію, і починаючи з 30.09.2018 року і мав повернути грошові кошти прийняті в вигляді авансу в сумі 370000,00 грн.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Період нарахування інфляційних втрат визначено позивачем за період з 01.12.2018 року по 30.04.2023 року та перевірено судом й становить 195360,00 грн.

Відсоткова ставка 3% річних визначено позивачем за період з 01.12.2018 року по 31.04.2023 року перевірено судом й становить 50875,00 грн.

Таким чином, з огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 370 000 (триста сімдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, три відсотки річних в розмірі 50 875 (п`ятдесят тисяч вісімсот сімдесят п`ять) грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 195 360 (сто дев`яносто п`ять тисяч триста шістдесят) грн. 00 коп. та 4 929 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 88 коп. судового збору за подання позовної заяви підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

29.05.2023 року представником позивача ОСОБА_2 через канцелярію суду подано заяву про відмову позивача ОСОБА_1 від позовної вимоги до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Приписами частини 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження в частині позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 370 000,00 грн. (триста сімдесят тисяч гривень) 00 коп. основного боргу, три відсотки річних в розмірі 50 875,00 грн. (п`ятдесят тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень) 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 195 360,00 грн. (сто дев`яносто п`ять тисяч триста шістдесят гривень) 00 коп. та 4 929,88 грн. (чотири тисячі дев`ятсот двадцять дев`ять гривень) 88 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Закрити провадження у частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено: 20.09.2023 року.

Суддя А.В. Янченко