ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/16/22 Номер провадження 22-ц/814/2064/23Головуючий у 1-й інстанції Макарчук С.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі судового засідання Гречці Є.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «Оператор ГТС України» на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 липня 2022 року та додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ТОВ «Оператор ГТС України» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: - скасувати наказ від 07.12.2021 № 368/к по Кременчуцькому лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про відсторонення позивача від роботи; - поновити його на роботі оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на його користь середній заробіток за час його вимушеного прогулу з 09.12.2021 по 10.01.2022 в сумі 11378,56 грн., а також судові витрати понесені ним у зв`язку з даною справою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 працює оператором газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України».

03 грудня 2021 року йому на роботі було вручено письмове повідомлення від 30 листопада 2021 року № 734 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», яким позивача інформували про те, що з 09 грудня 2021 року на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, щеплення проти COVID-19 для нього, як оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» є обов`язковим.

Відповідач у повідомленні прохав з посиланням на ряд нормативних актів надати до 07 грудня 2021 року документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 і повідомив, що у протилежному випадку позивача 09 грудня 2021 року буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.

08 грудня 2021 року позивачеві було вручено наказ по Кременчуцькому лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» від 07 грудня 2021 року № 368/к, яким ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Оскільки позивач був незгодний з цим наказом, він подав на нього свої пояснення та заперечення. Посилаючись на те, що з точки зору законодавства України карантин не введено, норми матеріального права містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які включені до календаря профілактичних щеплень, а щеплення проти COVID-19 до таких не віднесено, прохав задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ від 07.12.2021 № 368/к по Кременчуцькому лінійному виробничому управлінню магістральних газопроводів Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» про відсторонення ОСОБА_1 , оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика, табельний номер 50034748, від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Стягнуто з ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час його вимушеного прогулу з 09.12.2021 по 10.01.2022 в сумі 29157,79 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2022 року стягнуто з ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у загальному розмірі 8435,40 грн, які складаються з 1984,80 грн витрат зі сплати судового збору та 6450,60 грн витрат на професійну правничу допомогу.

З вказаними рішеннями суду не погодилося ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» та подало на них апеляційні скарги, в яких прохали скасувати рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 липня 2022 року в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2022 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є такими, що ухвалені з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

На підтвердження своєї позиції посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачем було правомірно прийнято рішення про тимчасове відсторонення від роботи на час відсутності щеплення без збереження заробітної плати ОСОБА_1 , як працівника підприємства, включеного до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. А тому суд першої інстанції помилково не врахував того, що фактично відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Оператор ГТС України» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021 по 28.02.2022 року.

Скаржник зазначив, що відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 зумовлює відсутність підстав для стягнення додатковим рішенням понесених судових витрат.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи, були присутні представник відповідача, інші особи по справі, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 працює оператором газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор ГТС України».

03.12.2021 року йому на роботі було вручено письмове повідомлення від 30.11.2021 року №734 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», яким його інформували про те, що з 09.12.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 для нього, як оператора газорозподільної станції 4 розряду ГРС с. Бутенки служби газорозподільних станцій Кременчуцького промислового майданчика Кременчуцького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор ГТС України», є обов`язковим.

08.12.2021 року ОСОБА_1 було вручено наказ по Кременчуцькому лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор ГТС України» від 07.12.2021 року №368/к, яким його було відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoC-2». ОСОБА_1 з цим наказом ознайомлений під підпис 08.12.2021 року.

Досліджуючи зазначений наказ про відсторонення від роботи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуваний наказ винесено 07.12.2021 року, до набрання чинності відповідними змінами до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, та до вчинення ОСОБА_1 порушення будь-яких вимог чинних нормативних актів, що давали б підстави для його відсторонення від роботи.

Суд першої інстанції зазначив, що оскаржуваний наказ передбачає лише одну умову допуску ОСОБА_1 до роботи наявність щеплення проти COVID-19, тоді як чинним законодавством передбачена можливість допуску до роботи осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, також і за наявності тимчасових або постійних протипоказань до вакцинації, хоча у повідомленні відповідача на ім`я ОСОБА_1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 №734 від 30.11.2021 року зазначалося про наявність двох підстав для подальшого допуску до роботи.

Так, зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи копією повідомлення від 30.11.2021 року №734 (а.с.22), копією наказу від 07.12.2021 року №368/к (а.с.23). Тому аргумент апелянта щодо неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, не заслуговує на увагу.

Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції, таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України і лише до її повноважень віднесено прийняття законів.

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Згідно норм статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно із ст.2 Кодексу Законів про працю України (далі-КзПП), право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП, відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Відповідно до абзацу шостого статті 7 вищевказаного закону, підприємства, установи і організації зобов`язані, зокрема, усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім того, із положень ст.42 вищевказаного закону також вбачається, що головні державні санітарні лікарі (їх заступники) застосовують заходи для припинення порушення санітарного законодавства, зокрема внесення власникам підприємств, установ, організацій або уповноваженим ними органам подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, зазначених у абзаці шостому частини першої статті 7 цього Закону.

Отже, із аналізу наведених вище норм вбачається, що не допуск (відсторонення) від роботи може здійснюватися виключно в рамках процедури, передбаченої чинним законодавством України. При цьому, передбачається, що у тому випадку, коли особа не в змозі аргументувати свою відмову від щеплення та відсутні об`єктивні обставини, за яких відповідне щеплення визнається протипоказаним, необхідне подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для відсторонення таких працівників від роботи.

Відповідно до вказаного, за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним.

Окрім цього, наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення і у якій є посиланням на ст. 46 КЗпП України та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не може бути підставою для недотримання керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи та прийшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Оператор ГТС України».

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача ОСОБА_1 про поновлення його на роботі не підлягає задоволенню, адже сторонами підтверджено факт допущення ОСОБА_1 до виконання службових обов`язків з 01.03.2022 року.

Окрім цього, районний суд зробив правильний висновок, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 був неправомірно відсторонений від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021 по 28.02.2022 року, з ТОВ «Оператор ГТС України» на його користь необхідно стягнути середній заробіток в розмірі 29157,79 грн.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , законним є додаткове рішення, яким вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В той же час на думку колегії суддів, мотиви суду першої інстанції, щодо того, що підставою для задоволення позовних вимог є також факт не набрання чинності змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року, є не обґрунтованими, передчасними та такими, що не мають належного документального підтвердження. Враховуючи, що вказані висновки не впливають на правильність вирішення позовних вимог, рішення суду першої інстанції не підлягає зміні, а вказані мотиви врахуванню.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор ГТС України» - відмовити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 липня 2022 року та додаткове рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 25.01.2023 року.

Головуючий суддя : _______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ О.Ю. Кузнєцова