Номер провадження: 22-ц/813/1219/23
Справа № 521/4931/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Шепетенко Л.О.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року у цивільній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу на прилюдних торгах,

встановив:

02.04.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Кей-Колект» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року, яка складає 56 651,83 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки предметів іпотеки, що становить 622 230,18 грн. Також позивач просив про стягнення судових витрат на його користь у розмірі 9 333,45 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 11.04.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит), в іноземній валюті, в сумі: 62 390,00 доларів США, зі сплатою: 13,00 % річних та кінцевим строком повернення 11.04.2025 року. В свою чергу Позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним Договором повернути кредитні кошти (кредит), сплатити проценти за користування кредитом (грошовими коштами), та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним Договором. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином у повному обсязі. 11.04.2008 року, ОСОБА_1 уклав з ПАТ «УкрСиббанк» Договір іпотеки № 1750. Відповідно до умов Договору іпотеки, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа: 56,0 м2). Торбто іпотекою забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань Позичальника за Кредитним Договором в повному обсязі.

11.06.2012 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» було укладено Договір факторингу № 4 та Договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки №2459-2460, відповідно до умов яких та у відповідності до глави 73, ст. 1077-1086 ЦК України, Закону України № 898-IV від 05.06.2003 року «Про іпотеку», TOB «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 pоку, а також за Договором іпотеки № 1750 від 11.04.2008 року. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Внаслідок того, що відповідачем не виконуються умови Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року, станом на 17.03.2020 року, сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Кей-Колект» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 pоку становить 56 651,83 доларів США. Відповідно до звіту про оцінку, складеного суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об`єкта оцінки, тобто кв. АДРЕСА_1 (загальна площа: 56,0 м2), становить: 22 818,64 доларів США, що за курсом НБУ, на дату оцінки, відносно гривні еквівалентно: 622 230,18 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив його позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року позовні вимоги ТОВ «Кей Колект» були задоволені.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 11.04.2008 року, яка складає 56651,83 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 56,0 кв.м., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки предметів іпотеки, що становить 622 230,18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» судовий збір в сумі 9 333,45 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кей Колект» у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Шепетенко Л.О., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника позивача (а.с.195-196), ухвалою колегії суддів від 09.01.2023 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (а.с.197), про щоучасники справи були належним чином повідомлені (а.с.198-202).

Разом з тим, інші учасники справи заяви про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надали.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично півтора року (а.с. 152), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати в режимі відеоконференції, за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Шепетенко Л.О., за наявними матеріалами, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ст.ст. 572, 575, 576, 589 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 5, 7 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

При цьому, як і іпотека, так і застава мають похідний характер від основного зобов`язання і є дійсними до припинення основного зобов`язання.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування:

-витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;

-витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;

-витрат на страхування предмета іпотеки;

-збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

Таким чином, аналізуючи вищевказані норми матеріального права слід дійти висновку, що іпотека, як окремий вид застави, є способом забезпечення виконання зобов`язання та носить компенсаторний характер, за рахунок якої може бути виконано основне зобов`язання. У відповідності до ст. 590 ЦК України, ст.ст. 3, 12, 33 ЗУ «Про іпотеку», пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Суд першої інстанції також обгрунтовано не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки, згідно зі ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає, як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує: 140 кв. метрів (для квартири) та 250 кв. метрів (для житлового будинку); не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, значений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Тобто, оскільки вказаний мораторій, у юридичному розумінні, має значення відстрочки виконання певних обов`язків, накладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акту, а не звільнення від його виконання, то установлений мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом розділу 4 Іпотечного договору право вибору способу задоволення вимог Іпотекодержателя та вибір способу задоволення таких вимог належить Іпотекодержателю.

Крім того, ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах). У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, а також те, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за кредитні кошти, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що позивач надав до суду неналежний розрахунок його заборгованості перед позивачем, то вони є безпідставними, оскільки матеріали справи мають такий розрахунок, який між тим на спростований відповідачем ОСОБА_1 (а.с.24).

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що позивач жодним чином не сповіщав його про виниклу заборгованість, з посиланням на ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки зазначені обставини можуть бути підставою для позбавлення іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Разом з тим, в ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вказано, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Стосовно посилання заявника апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.01.2017 року і постанову Одеського апеляційного суду від 07.06.2018 року, у цивільній справі № 520/17253/14, то колегія суддів зазначає, що дані судові рішення не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, так як у справі № 520/17253/14, був зовсім інший предмет позовних вимог і позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог не за їх безпідставністю, а через їх недоведеність.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева