Постанова

Іменем України

(додаткова)

04 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 175/3500/18

провадження № 61-5866св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Індустріальна районна у місті Дніпрі рада,

розглянув заяву адвоката Котовича Микити Олександровича як представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про скасування розпорядження про звільнення, поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 25 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 07 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2021 року скасував. Позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Скасував розпорядження голови Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 03 вересня 2018 року № 188-рк про звільнення ОСОБА_1 . Поновив ОСОБА_1 на попередньому місці роботи на посаді директора територіального центру соціального обслуговування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Стягнув з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 вересня 2018 року до 07 вересня 2022 року в сумі 498 775,42 грн, без урахування обов`язкових платежів (податків та зборів). В іншій частині позовних вимог відмовив.

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі, в якій просив замінити відповідача -боржника - Індустріальну районну у місті Дніпрі раду на її правонаступника - Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 22 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 задовольнив. Замінив сторону боржника у цій справі з Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на його правонаступника Лівобережну адміністрацію Дніпровської міської ради.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 березня 2023 року апеляційну скаргу Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради задовольнив. Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження у цій справі відмовив. Судові витрати відніс за рахунок держави.

Верховний Суд постановою від 28 червня 2023 року касаційну скаргу адвоката Котовича М. О. як представника ОСОБА_1 задовольнив. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року скасував, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2022 року залишив у силі.

03 липня 2023 року до Верховного Суду надійшло клопотання адвоката Котовича М. О. як представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 20 500,00 грн за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

На обґрунтування заяви адвокат зазначив, що постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року було задоволено касаційну скаргу адвоката Котовича М. О. як представника ОСОБА_1 , тому ОСОБА_1 має право на відшкодування витрат на правничу допомогу, які він поніс у суді касаційної інстанції в розмірі 20 500,00 грн.

06 липня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно з підпунктами «б» і «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки питання розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції, Верховний Суд не вирішував, є правові підстави для ухвалення додаткової постанови.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання норм частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року у справі 550/936/18.

У разі встановлення у договорі фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Установлено, що інтереси ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції представляв адвокат Котович М. О. (а. с. 8, 9, том 4)

Звертаючись до Верховного Суду, адвокат Котович М. О. як представник ОСОБА_1 у касаційній скарзі зробив відповідну заяву щодо витрат позивача на правничу допомогу (а. с. 1-7, том 4).

30 червня 2023 року адвокат Котович М. О. як представник ОСОБА_1 направив до суду клопотання, в якому просить стягнути з Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції за касаційною скаргою ОСОБА_1 , понесені особою, інтереси якої він представляє.

29 листопада 2022 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_3 , що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, укладено договір про надання правничої допомоги № 6/2022.

Згідно із звітом про надану правничу допомогу від 30 червня 2023 року адвокат Котович М. О. у період з 12 квітня 2023 року до 30 червня 2023 року надав ОСОБА_1 таку правову допомогу:

підготував та подав до Касаційного цивільного суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 175/3500/18, на що витратив 4 години, вартість - 6 000,00 грн; підготував та подав до Касаційного цивільного суду відповідь на відзив у цій справі, на що витратив 2 години, вартість - 3 000,00 грн, підготував та подав заяву про надання доказів правничої допомоги у цій справі, на що витратив 1 годину, вартість 1 500,00 грн; гонорар успіху у разі задоволення касаційної скарги у цій справі - 10 000,00 грн.

Згідно з актом приймання-передачі наданої правничої допомоги від 30 червня 2023 року ОСОБА_1 прийняв від адвоката Котовича М. О. правничу допомогу, пов`язану із захистом прав та законних інтересів клієнта, в обсягах, визначених у звіті від 30 червня 2023 року. Розмір винагороди (гонорару) адвоката за надану правничу допомогу склав 20 500,00 грн. Зазначена сума не включає суму податків, які клієнт сплачує самостійно. Надана адвокатом правнича допомога підлягає оплаті не пізніше 31 грудня 2023 року.

До клопотання про ухвалення додаткового рішення заявник додав докази направлення 30 червня 2023 року цього клопотання з доданими до нього матеріалами, зокрема, Лівобережній адміністрації Дніпровської міської ради цінним листом з описом вкладення.

Крім цього, Верховний Суд листом від 11 вересня 2023 року повторно направив на офіційні електронну та поштову адреси Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради зазначене клопотання разом з доданими до нього матеріалами, яке було доставлено на електронну пошту 11 вересня 2023 року, рекомендований лист з повідомленням про вручення отриманий 18 вересня 2023 року.

Ураховуючи наведене та з огляду на відсутність клопотання Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про зменшення таких витрат, вимоги адвоката Котовича М. О. про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 20 500,00 грн підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 141, 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката Котовича Микити Олександровича як представника ОСОБА_1 про стягнення витрат, понесених позивачем на правничу допомогу в суді касаційної інстанції, задовольнити.

Стягнути з Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 20 500,00 грн (двадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) витрат на правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Додаткова постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов