Номер провадження: 22-ц/813/2188/23
Номер провадження: 22-з/813/19/23
Справа № 2-258/05
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лукинюка В.В.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року про затвердження мирової угоди і заяви ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лукинюка Володимира Васильовича про стягнення судових витрат у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , який є також правонаступником ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (правонаступника ОСОБА_4 ), ОСОБА_2 (правонаступника ОСОБА_6 ), третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності на житловий будинок,

встановив:

12.10.2004 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , Київської районної адміністрації м.Одеси, в якому просила суд:

- визнати за нею право власності на будівлю під літ. «И» у житловому буд. АДРЕСА_1 , яке складається із наступних приміщень: з 2-1 по 2-10.

- зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 оформити документи з користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку (т.1, а.с.4-5).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року було затверджено мирову угоду, згідно якої визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 30 000,00 грн., що еквівалентно 6000 доларам США. провадження у справі було закрито (т.1, а.с.81-82).

В подальшому, а саме 08 лютого 2010 року ОСОБА_2 разом із малолітнім на той час сином ОСОБА_5 успадкували в рівних частках частину майна, яке належало на праві власності відповідачу ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т,1, а.с.95, 111).

Зазначені обставини свідчать про те, що на час затвердження мирової угоди, тобто 25.06.2005 року, права ні ОСОБА_2 ні її сина ОСОБА_5 порушені не були.

Що стосується відповідача ОСОБА_4 , то вона померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.110). Спадщину після її смерті отримали син ОСОБА_3 (відповідач у справі) та онук ОСОБА_5 , який залучений до участі у даній справі як правонаступник, разом з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (т.1, а.с.118, 119, т.3. а.с.52-53, 88-89).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Скіндер В.Д. від 19.06.1019 року ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, її скасування і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального справа (т.1, а.с.96-100).

Зокрема, представник ОСОБА_2 - адвокат Скіндер В.Б. в апеляційній скарзі посилається на те, що вищевказаною ухвалою суду порушено право ОСОБА_2 як співвласника домоволодіння АДРЕСА_2 , а також на те, що ухвалою суду від 25.06.2005 року про затвердження мирової угоди суд вийшов за межі позовних вимог, а також вирішив питання про визнання правва власності за позивачем ОСОБА_1 на самочинні будівлі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.07.2019 року ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження (т.1, а.с. 141-142).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 25.06.2005 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (т.1, а.с.151-152).

Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.10.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року було закрито (т.2, а.с. 54-55).

01.12.2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лукинюк В.В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 9250,00 грн. (т.2, а.с. 72-73).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.12.2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 відмовлено (т.2, а.с. 85-86).

Однак, постановою Верховного Суду від 27.10.2021 року ухвали Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року та 18 грудня 2020 року скасовані, справа направлена для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 213-218).

Протоколами автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суддів: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Гірняк Л.А., Комлева О.С. (т.2, а.с. 220, 222).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лукинюка В.В., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника позивача (т.3, а.с.192), ухвалою колегії суддів від 09.01.2023 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.3, а.с.210), про що учасники справи були належним чином повідомлені (т.3, а.с.211-215).

Разом з тим, інші учасники справи заяви про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надали.

Колегія суддів також враховує заяву відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи за його відсутності (т.1, а.с.216, т.2, а.с. 233, т.3, а.с. 172-173), а також заяву представника ОСОБА_2 адвоката Скіндера В.Б. «Про забезпечення доступу до правосуддя», в якій він, окрім іншого, просив не затягувати розгляд даної справи (т.3, а.с.177) .

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше року після прийняття постанови Верховного Суду від 27.10.2021 року(т.2, а.с.223-224, 225-226), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції, у відсутність заявника апеляційної скарги та інших учасників справи, за участю позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Лукинюка В.В.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, в даному випадку ухвали про затвердження мирової угоди, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (ст. 18 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року було затверджено мирову угоду та провадження у справі було закрито (т.1, а.с.81).

Ухвала набрала чинності 11.07.2005 року (т.1, а.с. 86).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підлягає застосуванню як джерело права.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Апеляційний суд у прийнятті даної постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 року у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 року у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі апеляційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Враховуючи викладене, здійснення перегляду судового рішення, яке набрало законної сили та є чинним, є порушенням принципу правової певності як однієї з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд, оскільки таке рішення не може бути поставлено під сумнів, а здійснення перегляду цього рішення не є виправданим та обґрунтованим, оскільки може мати наслідком порушення прав інших осіб, які покладаються на чинність рішення, здійснюючи свої права та обов`язки протягом усього часу чинності цього рішення.

Так, із матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, станом на 2005 рік влаштовувала всіх учасників справи і була ними виконана в повному обсязі і ніким із учасників справи не оскаржувалась. Так, дана ухвала суду в подальшому стала підставою для реєстрації права власності ОСОБА_1 на жилі приміщення, а також для ухвалення судових рішень: від 10 квітня 2006 року та від 26 листопада 2008 року, від (т.1, а.с.104, 164), які набрали законної сили і є чинними на даний час. В свою чергу, за оскаржуваною ухвалою про визнанн мирової угоди, 25.06.2005 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 30 000 грн., що на той час було еквівалентом 6 000 доларів США.

Зазначені обставини в своїй сукупності додатково свідчать про те, що ухвала Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року, якою було затверджено мирову угоду між сторонами, відповідає вимогам юридичної визначеності, і такою, що не підлягає скасуванню.

Що стосується доводів представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 - ОСОБА_8 про те, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, то вони є безпідставними, так як звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на приміщення з 1-1 по 1-10, що фактично суд і здійснив, затверджуючи між сторонами мирову угоду і закриваючи провадження у справі.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд оскаржуваною ухвалою визнав за позивачем право власності на самочинні об`єкти будівництва, так як всі приміщення, на які суд визнав право власності за позивачем ОСОБА_1 були прийняті в експлуатацію Розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.10.2000 року за № 66 на підставі Висновку № 241/99-К № 422/0 від 22.07.1999 року Управління архітектури і містобудування виконавчого комітету Одеської міської ради «Про можливість прийомки в експлуатацію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_2 » (т.1, а.с.30, 37). Відповідність здійснених ОСОБА_1 реконструкцій в будинку по АДРЕСА_2 також підтверджується Висновком № 203 про технічний стан конструкції побудованого жилого будинку по АДРЕСА_2 (т.1, а.с.31-35)

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви, оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Крім того, відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В своїх заявах ОСОБА_1 та її представник адвокат Лукинюк В.В. ставлять питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 9 250,00 грн., які сплачені позивачкою за подання ОСОБА_2 апеляційної скарги як на ухвалу суду першої інстанції від 25.06.2005 року про затвердження мирової угоди, так і на ухвалу суду першої інстанції від 23.08.2007 року про роз`яснення вищевказаної ухвали суду (т.2, а.с. 72-73, т.3, а.с. 196).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 за надання правової (правничої) допомоги сплатила адвокату Лукинюку В.В. 18 500,00 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 (т.1, а.с.223).

Відповідно до ч. ч. 1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, на думку колегії суддів на користь позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підлягає стягненню лише витрати на правничу допомогу, пов`язану з розглядом апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року про затвердження мирової угоди, в сумі 4 625 грн., що складає половину від 9 250 грн., які позивач ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь (т.2, а.с. 72-73, т.3, а.с. 196).

Таким чином підлягає розгляду заява позивача ОСОБА_1 про стягнення на її користь понесених витрат на правничу допомогу.

Що стосується клопотання позивача ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_8 документів, на підставі яких він представляє інтереси ОСОБА_2 (т.3, а.с.193), то воно розглянуто колегією суддів в судовому засіданні і в його задоволенні було відмовлено, у тому числі, враховуючи, що адвокат Скіндер В.Б. участі у справі в суді апеляційної інстанції 11.01.2023 року не приймав. Участь ОСОБА_8 в судовому засіданні в якості представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 23.02.2022 року (т.3, а.с.48-49) відбулась на підставі діючої на той час довіреності (т.3, а.с.194).

Стосовно інших витрат на правничу допомогу, які позивач ОСОБА_1 понесла у зв`язку з розглядом апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2007 року про роз`яснення ухвали суду, у сумі 4 625 грн., то зазначене питання буде вирішено постановою Одеського апеляційного суду при розгляді апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Скіндера В.Б. на вищевказану ухвалу суду.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року про затвердження мирової угоди залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4625,00 (чотири тисячі шістсот двадцять п`ять гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева