Справа № 444/1958/22
Провадження № 2/444/91/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ПОВНЕ)

18 липня 2023 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Олещук М. М.

секретар судового засідання Мачіха Г.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання рішення суду,-

В С Т А Н О В И В :

22 серпня 2022 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час невиконання рішення суду. Позов обґрунтовує тим, що 22.02.2010 року Жовківський районний суд Львівської області ухвалив рішення в справі № 2-243/10, яким вирішив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики у розмірі 201 710,42 грн. На виконання рішення, яке набрало законної сили 09.12.2010 р. судом видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження № 25385644. 07.04.2019 року Львівський апеляційний суд постановив рішення в справі № 444/919/18, яким вирішив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за час виконання рішення суду від 22.02.2010 року в справі № 2-243/10 в користь ОСОБА_4 131 145,86 грн. Отже, загальна сума заборгованості складає 332 856, 28 грн.

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. перебуває зведене виконавче провадження № 62547994, в складі якого перебуває виконавче провадження № 62543761 з примусового виконання виконавчого листа № 2-243/10 від 09.02.2011 року, який виданий Жовківським районним судом Львівської області та виконавче провадження № 62543467 з примусового виконання виконавчого листа № 444/919/18 від 15.04.2019 року, який виданий Жовківським районним судом Львівської області.

Позивач посилається на частину 2 статті 625 ЦК України згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. П. 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» передбачено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц. Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18: «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу». Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 сформулював правовий висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови). Зволікання Відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, Позивач вправі вимагати від Відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.

Щодо розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних: за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду України від 03 серпня 2022 року у справі № 344/15323/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Верховний Суд у постанові від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19 зазначив наступне: п.43 Суди попередніх інстанцій зазначили про те, що безпідставним є твердження позивача, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів, враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати, і 3% річних, нараховані за попередній період. Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного у постановах від 21.05.2019 у справі № 916/2889/13, від 14.01.2020 у справі №924/532/19.

Згідно з роз`ясненнями Вищого господарського суду України (Інформаційний лист від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 і постанова від 17.12.2013 №14), суму боргу з урахуванням індексу інфляції слід розраховувати, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При цьому, відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р і постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2012 №52/30, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Станом на сьогодні, сума боргу не сплачена, відтак останній день в періоді нарахувань інфляційних втрат 19.08.2022 року. Загальна сума інфляційних втрат по заборгованості період з 19.08.2019 року по 19.08.2022 року складає 124 221,96 грн.

3 % річних слід розраховувати з урахуванням боргу, помноженого на кількість днів прострочення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Розрахунок 3 % річних по заборгованості за період 08.2019р.-08.2022р. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦКУ за формулою = С*3*Д / 365 / 100, де: С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення.

Станом на сьогодні, сума боргу не сплачена, відтак останній день в періоді нарахувань інфляційних втрат 19.08.2022 року.

Сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 19.08.2019 року по 19.08.2022 року складає 29 984, 42 грн.

У зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат за час виконання рішення у сумі 154 206,38 грн.

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 16.09.2022 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін в судове засідання на 17.10.2022 року (арк. спр. 16-17).

17.10.2022 року розгляд справи відкладено на 14.11.2022 року у зв`язку з неявкою відповідачки, що до якої відсутні відомості про належне повідомлення про час, дату та місце проведення судового засідання (арк. спр. 29-30).

14.11.2022 року, 14.12.2022 року, 24.01.2023 року, 20.02.2023 року, 20.03.2023 року, 04.04.2023 року розгляд справи відкладався за клопотанням відповідачки, та у зв`язку з наданням учасникам справи можливості з`ясування суми стягнення з відповідачки виконавцем заборгованості за попередніми рішеннями суду (арк. спр. 37-39, 42, 45-46, 50-51, 53-54, 64-65).

25.05.2023 року ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області прийнято до розгляду заяву представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, а саме 3% річних та інфляційних втрат, які необхідно стягнути з відповідачки ОСОБА_2 в розмірі 162 691, 67 грн. (арк. спр. 83), у зв`язку з чим відкладено судове засідання у справі на 29.06.2023 року.

29.06.2023 року ОСОБА_2 подала до суду заяву, в якій просить відкласти судове засідання у зв`язку з тим, що її адвокат Геш І.Ю. не може бути присутнім в судовому засідання, так як перебуває на лікуванні (арк. спр. 87), у зв`язку з чим відкладено судове засідання у справі на 18.07.2023 року.

Відповідачкою 29.06.2023 року подано суду свій розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який нею проведено з 19.08.2019 року по 24.02.2022 року та визначено загальну суму до сплати 86 437 грн. (арк. спр. 89-91).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд такі задовольнити. Додатково зазначила, що розрахунок заборгованості було проведено виходячи із сукупної суми за двома рішеннями суду, а саме за рішенням Жовківський районний суд Львівської області від 22.02.2010 року згідно з яким сума боргу за договором позики стягнута в розмірі 201 710,42 грн. та постановою Львівського апеляційного суду від 07.04.2019 року, якою стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за час виконання рішення суду від 22.02.2010 року в користь ОСОБА_4 суму 131 145,86 грн. Отже, загальна сума заборгованості, з якої проводився розрахунок становить 332 856, 28 грн. Представник підтримала надані нею розрахунки 3% річних та інфляційних втрат на суму 162 691, 67 грн., і просила суд стягнути такі з відповідачки.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 18.07.2023 року не визнала суми, яку просить з неї стягнути позивач та підтримала подані нею розрахунки на суму 86 437 грн.

Представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні 18.07.2023 року зазначив, що відповідач не погоджується із нарахованою позивачкою сумою 3% річних та інфляційних втрат, так як такі розраховані неправильно, оскільки відповідно до пункту 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. А тому, він просить суд прийняти до уваги поданий відповідачкою розрахунок на суму 86 437 грн.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи встановлено, що Жовківським районним судом Львівської області 22.02.2010 року розглянуто справу №2-243/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням суду, яке набрало законної сили 09.12.2010 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу 199 980 грн. 42 коп. та судові витрати по сплаті позивачем державного мита в розмірі 1700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 30 грн. 00 коп. (арк. спр. 4 зворот.).

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2019 року рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, процентів та інфляційних втрат за час виконання рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 129 847,29 грн. у порядку відповідальності за порушення грошового зобов`язання та 1 298,57 грн. судового збору. На підставі даного судового рішення видано виконавчий лист (арк. спр. 6).

Частинами 2, 4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" також визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Таким чином, наявність судового рішення про стягнення основного боргу за договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Враховуючи те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України.

При цьому інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Вказана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 902/330/17, від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 не виконала судове рішення щодо стягнення з неї заборгованості в сумі 199 980 грн. 42 коп., на підставі положень статті 625 ЦК України у позивачки ОСОБА_4 виникло право вимагати у відповідачки сплатити суму нарахованих інфляційних втрат за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Одночасно суд зазначає, що рішення суду за своєю правовою природою є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб, а тому в даному спорі само по собі судове рішення в справі №444/919/18, яким стягнуто 3 % річних та інфляційні втрати, не є грошовим зобов`язанням або підставою його виникнення.

У розумінні ст. 625 ЦК України, позивач, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Враховуючи, що обов`язок сплатити суму 3% річних та інфляційних стягнутих на підставі рішення суду не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, відсутні підстави для застосування до цих правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України.

А відтак, нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму 3% річних та інфляційних втрат стягнутих на підставі рішення суду є безпідставним та не підлягає до задоволення.

З огляду на наведене, нарахування 3% річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 Цивільного кодексу України, можуть здійснюватись на суму основного боргу без урахування стягнутих попереднім судовим рішенням 3% річних та інфляційних втрат нарахованих у справі №444/919/18.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

З 17.03.2022 року набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені за період з 19.08.2019 року по 19.08.2022 року, тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в Україні воєнного стану. Отже, в силу приписів п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України вимоги позивача про стягнення з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню лише за період до 24.02.2022 року - часу впровадження у країні воєнного стану.

Дослідивши подані представником позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_1 розрахунки 3% річних та інфляційних втрат (арк. спр. 57-59) та подані відповідачкою ОСОБА_2 розрахунки 3% річних та інфляційних втрат (арк. спр. 89-91), судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат на суму основного боргу в розмірі 199 980 грн. 42 коп. стягнуту за рішенням суду в справі №2-243/10 та за період з 19.08.2019 року до 24.02.2022 року.

Сума 3% річних за час прострочення виконання розраховується за період з 19.08.2019 року по 23.02.2022 року: з 19.08.2019 року по 31.12.2019 року (199 980,42 х 3% річних /100% х 135 днів / 365 днів в році = 2218,96 грн.) та становить 2218,96 грн.; з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року (199 980,42 х 3% річних /100% х 366 днів / 366 днів в році = 5999,41 грн.) та становить 5999,41 грн.; з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року (199 980,42 х 3% річних /100% х 365 днів / 365 днів в році = 5999,41 грн.) та становить 5999,41 грн.; з 01.01.2022 року по 23.02.2022 року (199 980,42 х 3% річних /100% х 54 дні / 365 днів в році = 887,58 грн.) та становить 887,58 грн., а всього загальна сума 3% річних становить 15 105, 36 грн.

Сукупний індекс інфляції за період прострочення грошового зобов`язання відповідача, а саме, з 19 серпня 2019 року по 23 лютого 2022 року, становить: (100,7/100) х (100,7/100) х (100,1/100) х (99,8/100) х (100,2/100) х (99,7/100) х (100,8/100) х (100,8/100) х (100,3/100) х (100,2/100) х (99,4/100) х (99,8/100) х (100,5/100) х (101,0/100) х (101,3/100) х (100,9/100) х (101,3/100) х (101,0/100) х (101,7/100) х (100,7/100) х (101,3/100) х (100,2/100) х (100,1/100) х (99,8/100) х (101,2/100) х (100,9/100) х (100,8/100) х (100,6/100) х (101,3/100) х (101,6/100) = 1,2043.

Отже, сума заборгованості відповідачки з врахуванням індексу інфляції становить 240 836,42 грн. (199 980,42 грн. х 1,2043 = 240 836,42 грн.).

А відтак, інфляційні втрати складають 40 856 грн. (240 836,42 грн. 199 980,42 грн.).

За таких обставин, поданий ОСОБА_4 позов належить задовольнити частково та стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивачки 3% річних в сумі 15 105, 36 грн. та інфляційні втрати в сумі 40 856 грн. за час невиконання рішення суду, а всього 55 961 (п`ятдесят п`ять дев`ятсот шістдесят одну) гривню 36 коп., та в задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки належить стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір, який становить 559 грн. 66 коп. (34,40 % від суми позовних вимог - 162 691,67 грн.)

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 625 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 15 105 (п`ятнадцять тисяч сто п`ять) гривень 36 коп. - 3 % річних та 40 856 (сорок тисяч вісімсот п`ятдесят шість) гривень - інфляційних втрат, а всього 55 961 (п`ятдесят п`ять дев`ятсот шістдесят одну) гривню 36 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 559 (п`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 66 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 21.07.2023 року.

Суддя: Олещук М. М.