Справа № 584/808/23
Провадження № 2/584/292/23
РІШЕННЯ

Іменем України

19.10.2023 Путивльський районний суд Сумської області

у складі: головуючого - судді Данік Я.І.,

за участю: секретаря Худайкулової О.М.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

(в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

(в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Путивль у порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення,

встановив:

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом і свої вимоги обґрунтовуєє тим, що з 23 липня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , разом з яким є батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , і разом з ними та батьками чоловіка проживала в будинку, належному свекру ОСОБА_3 , відповідачу у справі, по АДРЕСА_1 , де була зареєстрована з 4 липня 2001 року. Оскільки після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 на підставі рішення суду від 17 січня 2022 року, власник будинку ОСОБА_3 зняв її з реєстрації у вказаному житлі, що порушує її права як члена сім`ї власника житла, а також у зв`язку з тим, що у вказаному продовжує проживати її дитина ОСОБА_1 , і це спричинює негативні наслідки для виконання її батьківських прав, вона просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення її до будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачем було подано відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову, та зазначив, що він є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому крім нього зареєстровані також його дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_5 , онуки ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . У вказаному будинку була зареєстрована також його колишня невістка ОСОБА_1 , позивач у справі, яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 продовжила жити в цьому будинку, однак у зв`язку з її негативним відношенням до нього та його дружини, вчиненням постійних сварок та образ на їх адресу, він 11 січня 2023 року зняв її з реєстрації за вказаною адресою. Крім того, ОСОБА_1 систематично руйнувала та псувала жиле приміщення, порушувала правила співжиття, не приймала участі в утриманні будинку і сплаті комунальних платежів, на підтвердження чого надав копії квитанцій (а.с.50-80), та ведені спільного побуту. Що стосується перешкоджання виконання батьківських обов`язків позивачкою, оскільки діти зареєстровані за іншою адресою, то ОСОБА_1 та ОСОБА_1 залишилися проживати за вказаною адресою разом з батьком, а ОСОБА_6 на даний час проживає разом із позивачкою.

Заслухавши позивача та її представника, які позов підтримали, відповідача та його представника, які позовні вимоги не визнали, допитавши свідків, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач у справі, з 23 липня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_5 і вони є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 17 січня 2022 року (а.с.17-18,23,25).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , відповідач у справі (а.с.82).

Згідно з витягами з реєстру територіальної громади від 12 січня 2023 року ОСОБА_1 була зареєстрована по АДРЕСА_1 з 4 липня 2001 року по 11 січня 2023 року, а ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстровані за вказаною адресою з 28 жовтня 2016 року (а.с.24,26).

Відповідно до листа Управління «ЦНАП» Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області №07-07/30 від 20 січня 2023 року ОСОБА_1 повідомлено, що 11 січня 2023 року її було знято з реєстрації по АДРЕСА_1 за заявою власника житла, згідно з п/п.2 п.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п/п.5 п.50 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», про що її було проінформовано 11 січня 2023 року засобами телефонного зв`язку (а.с.21).

Відповідно до листа ВП №2 (м.Путивль) №Я-5а/з-/60/01-2023 від 29 червня 2023 року за період з 1 січня 2021 року по 16 червня 2023 року зареєстровані неодноразові звернення ОСОБА_5 щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , та її брата ОСОБА_8 , а також неодноразові звернення ОСОБА_7 стосовно ОСОБА_1 (а.с.44-47).

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року за адресою реєстрації позивача в квартирі АДРЕСА_2 на момент обстеження проводяться будівельні та ремонтні роботи. На момент обстеження малолітній ОСОБА_6 в помешканні не проживає (а.с.48).

За вказаною адресою позивач зареєстрована на підставі заяви власника ОСОБА_9 (а.с.126).

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 20 червня 2023 року в квартирі АДРЕСА_3 , в якій на момент обстеження проживає ОСОБА_1 , позивач у справі, та її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , створені належні умови для проживання та розвитку дітей (а.с.49).

Позивачем надано копії квитанцій за сплату послуг за газ за ОСОБА_3 за період 2016-2017 років, які вона сплачувала з власного банківського рахунку, а також квитанцію про купівлю телевізору «LG», який, як вбачається з її клопотання, вона купувала для будинку АДРЕСА_1 (а.с.117-125).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили, що позивачка тривалий час проживала у будинку відповідача на другому поверсі разом зі своєю сім`єю чоловіком та дітьми, а відповідач разом зі своєю дружиною проживав на першому поверсі. На теперішній час позивачка у будинку відповідача не проживає.

Підстави ставити під сумнів такі показання свідків у суду відсутні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з п/п.2 п.1 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до п/п.5 п.50 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Як пояснив відповідач у судовому засіданні, у належному йому будинку він проживав з дружиною та сином. Коли син став повнолітнім, то залишився проживати у будинку свого батька з дозволу останнього. Коли син одружився з позивачкою, то на їх прохання і запевнення, що в старості вони доглянуть його та його дружину, він дозволив сім`ї сина проживати у належному йому будинку, виділивши їм для проживання другий поверх. Власник будинку та його дружина стали проживати на першому поверсі своєю сім`єю із власним бюджетом. Такі його пояснення підтверджуються показаннями свідків.

За змістом ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.

Згідно зі ст.ст.81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що на момент вселення у будинок відповідача позивачка була членом сім`ї повнолітнього сина відповідача, в той час як до складу сім`ї відповідача входили він та його дружина, і саме зі своєю дружиною відповідач був пов`язаний спільним побутом, вони мали взаємні права і обов`язки як члени сім`ї по відношенню один до одного, вели свій спільний сімейний бюджет окремо від сім`ї їхнього сина ОСОБА_5 , тобто на теперішній час ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї ОСОБА_5 і, крім того, має інше місце проживання.

Доводи позивачки про те, що вона є членом сім`ї відповідача, оскільки з 2001 року зареєстрована та проживала у належному йому на праві власності будинку, є необґрунтованими, оскільки позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що вони з відповідачем повязані спільним побутом та мають взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Доводи позивачки про те, що її виселення перешкоджає виконанню батьківських обов`язків є непереконливими, оскільки та обставина, що дитина проживає зі своїм батьком, не свідчить про те, що мати позбавлена можливості спілкуватися з дитиною поза межами будинку, належного відповідачу.

Посилання позивачки на те, що у будинку залишились її речі, також не є підставою для задоволення позову.

Крім того, слід зауважити, що, як пояснив відповідач, він дозволив позивачці проживати у його будинку як дружині його сина, а як зазначила сама позивачка, шлюб із сином відповідача розірвано 17 січня 2022 року, проте вона все одно залишилась проживати у будинку, належному відповідачу, навіть після того, як вона була знята з реєстрації у січні 2023 року, хоча мала б, з огляду на положення ст.ст.3, 13 ЦК України, за цей час вирішити питання щодо місця свого проживання набути у власність чи в користування інше житло або узгодити з відповідачем можливість надалі проживати у його будинку на певних умовах з його дозволу.

Слід також зауважити, що на теперішній час у провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини разом з нею у кв. АДРЕСА_2 , на користування та управління якою, як стверджує відповідач, ОСОБА_1 має довіреність від власниці квартири - ОСОБА_9 , від 13 січня 2022 року і зареєстрована у вказаній квартирі з 7 червня 2023 року.

Такі ствердження відповідача нічим не спростовані, натомість на запит суду виконкомом Путивльської міської ради надано інформацію про те, що ОСОБА_1 , дійсно, зареєстрована у вказаній квартирі на підставі нотаріально посвідченої заяви власниці ОСОБА_9 (а.с.126).

Отже позивачка 13 січня 2022 року, тобто ще до ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 , отримала право користування квартирою АДРЕСА_2 , проте продовжила проживати у будинку відповідача і на його прохання виселитися з будинку та знятися з реєстрації не реагувала, а натомість була ініціатором частини конфліктів, які виникали за вказаний період з відповідачем та його дружиною.

З огляду на те, що відповідач є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому він проживає разом зі своєю дружиною, і у вказаному будинку на другому поверсі проживала сім`я його сина ( ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та їхні спільні діти), окремо від сім`ї відповідача, про що останній зазначав у своїх поясненнях, а також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачка не була членом сім`ї власника будинку, на теперішній час вона не є і членом сім`ї його сина, оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, і, крім того, вона має інше місце проживання.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено в повному обсязі 30 жовтня 2023 року.

Суддя Я.І.Данік