справа № 761/4632/20 головуючий у суді І інстанції Цукуров В.П.
провадження № 22-ц/824/624/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Білоцерківської міської ради Київської області про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію,-

В С Т А Н О В И В:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Біла Церква, Білоцерківської міської ради Київської області про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію.

У обґрунтування заявлених вимог зазначено наступні обставини. Позивач - підполковник, старший офіцер відділу підготовки військ штабу військ протиповітряної оборони Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, звільнений з військової служби наказом 22.05.2019 року №183 у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) відповідно до п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зазначає, що він станом на 02.07.2019 року мав вислугу 26 років, 11 місяців і 2 дні, за рішенням житлової комісії в/ч НОМЕР_1 протоколом №5 від 12.03.2016 року забезпечений службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач з 21.08.1996 року перебуває на квартирному обліку, а з 20.04.2017 року на першочерговому квартирному обліку, як учасник бойових дій. Зазначає, що не використовував своє право на приватизацію, а тому звернувся з рапортом до житлової комісії Командування Сухопутних військ ЗСУ від 28.02.2019 року про зміну статусу займаної ним квартири «службова».

Власником вказаної квартири є Міністерство оборони України. 15.08.2019 року Київським квартирно-експлуатаційним управлінням Позивачу було повернуто квартирну справу без реалізації, з тих мотивів, що спірна квартира має житлову площу 22,3 кв.м., а оскільки в ній зареєстровано троє осіб, то при нормі забезпечення від 9,0 до 13,65 кв.м. на одну особу, необхідна житлова площа має бути не менше 27 кв.м.

23.09.2019 року Позивач звернувся з претензією до Київського квартирно-експлуатаційного управління, яке 03.10.2019 року листом за №517/6339 повідомило про невідповідність розміру житлової площі службової квартири нормам забезпечення на всіх членів сім`ї постійним житлом.

Позивач зазначає, що Відповідачами порушується його право на забезпечення житлом, шляхом не виключення займаної ним з родиною квартири з числа службових. За таких обставин був вимушений звернутися до суду та просив:

-зобов`язати Міністерство оборони України виключити з числа службового квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м. та жилою площею 22,3 кв.м., в якій проживає родина Позивача;

-зобов`язати Міністерство оборони України передати у комунальну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м. та жилою площею 22,3 кв.м., в якій проживає родина Позивача;

-зобов`язати Білоцерківську міську раду Київської області надати дозвіл на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 49,1 кв.м. та жилою площею 22,3 кв.м., в якій проживає Позивач разом з родиною.

27.07.2022 року у підготовчому судовому засіданні представник Відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква заявила клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справи за позовами діючих та колишніх військослужбовців стосовно реалізації їхніх житлових прав мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства. Право, яке Позивач вважає порушеним, він набув у зв`язку з проходженням військової, тобто публічної служби. Тому спір щодо реалізації цього права має розглядатися за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби. Наголосила на тому, що даний спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду. Оскільки дана справа предметно не підсудна Білоцерківському міськрайонному суду, просила провадження у ній закрити.

У підготовчому судовому засіданні представник Позивача заперечувала проти закриття провадження у справі, пояснила, що на її думку вона має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки стосується захисту житлових прав Позивача.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Білоцерківської міської ради про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію було закрито. Роз`яснено сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав не допускається.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в пункті 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 зазначено, що Велика Палата встановила, що закриття провадження в цивільній справі зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Саме для усунення цього конфлікту касаційну скаргу слід задовольнити: скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Наголошує, що закриття провадження в даній справі, яка розглядається в судах цивільної юрисдикції ще з 2020 року та пройшла всі судові інстанції, була направлена на новий розгляд в суд першої інстанції, поставило під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Вважає, що у зв`язку з вищевикладеним, вирішення цього спору слід продовжити за правилами цивільного судочинства.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

26 жовтня 2022 року на адресу суду надійшов відзив Київського квартирно-експлуатаційного управління на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений засобами поштового зв`язку 22 жовтня 2022 року. У вказаному відзиві відповідач 2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

При цьому відповідач 2 зазначав, що оскільки спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме, як вважає позивач, гарантувала право військовослужбовцям у військовому званні «полковник» на додаткову жилу площу у вигляді кімнати або у розмірі десяти квадратних метрів, правовідносини, що виникли між сторонами в справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Звертає увагу апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 25 листопада 2020 року в справі № 755/6184/19 та на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21.

02 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив Міністерства оборони України на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений засобами поштового зв`язку 28 жовтня 2022 року. У вказаному відзиві відповідач 1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін.

При цьому відповідач 1 зазначає, що у спірних правовідносинах відповідачі наділені повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова. Вважає, що оскільки військова служба є різновидом служби публічної, спір з приводу проходження військової служби, зокрема, з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями) належить до юрисдикції адміністративних судів. Звертає увагу апеляційного суду на те, що соціальна гарантія, якої, як вважає позивач, його протиправно позбавили, передбачена для осіб, які проходять військову службу. Таким чином, право, яке позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку із проходженням військової служби. Тому, на думку відповідача 1, даний спір слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби.

10 січня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , направлене засобами електронного зв`язку без ЕЦП. У вказаному клопотанні апелянт просив розгляд апеляційної скарги проводити без його участі та участі його представника. При цьому ОСОБА_1 звертав увагу апеляційного суду, що в разі відмови в задоволенні його апеляційної скарги, просить суд прийняти заяву щодо направлення даної справи до відповідного адміністративного суду.

13 січня 2023 року ідентичне за змістом клопотання ОСОБА_1 надійшло на адресу суду засобами поштового зв`язку.

Також 13 січня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання від міського голови Білоцерківської міської ради Київської міської ради Київської області, в якому Білоцерківська міська рада просила розгляд даної справи здійснювати за наявними матеріалами в справі без представника Білоцерківської міської ради.

У судовому засіданні представники відповідачів Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Апелянт та представник відповідача Білоцерківської міської ради Київської області подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду не з`явився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що соціальна гарантія якої, як вважає позивач, його протиправно позбавлено, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Тому спір щодо реалізації цього права слід розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори, з приводу проходження публічної служби (аналогічно, як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців).

Колегія суддів з вказаним висновком погоджується, враховуючи таке.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством України передбачено принцип спеціалізації судів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язанні) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, приписами Конституції України, Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, соціальна гарантія якої, як він вважає, його протиправно позбавлено, передбачена для осіб, котрі проходять військову, тобто публічну службу. Інакше кажучи, право, яке Позивач вважає порушеним, він набув саме у зв`язку з проходженням військової служби.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пункту 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир із числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Отже, у спірних правовідносинах належний відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій з огляду на його особливий статус, визначений Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

При цьому слід ураховувати, що для визначення юрисдикції суду у спорі з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження чи звільнення суд має встановити, чи проходила особа публічну службу, а також у зв`язку з чим - прийняттям, проходженням або звільненням - виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) (пункт 47)).

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців, належать до юрисдикції адміністративних судів.

У постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Саме у зв`язку з останньою держава передбачила відповідні соціальні гарантії, а також порядок їх реалізації. Отже, такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Врахувавши викладені висновки Великої Палати Верховного Суду та взявши до уваги предмет і підстави позову в цій справі, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому в силу особливого статусу військовослужбовця, а відтак провадження у справі підлягає закриттю.

Аналогічні висновки щодо предметної юрисдикції справ за позовами про виключення житла з числа службового містяться у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 362/6167/20 (провадження № 61-527св22), від 07 вересня 2022 року у справі № 760/14243/20 (провадження № 61-7328св22), від 21 вересня 2022 року у справі № 642/1274/20 (провадження № 61-9456св21), від 16 листопада 2022 року в справі № 705/615/21 (провадження № 61-15554св21).

У апеляційній скарзі апелянт наголошував на тому, що на підставі п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 вирішення цього спору слід продовжити за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів не може погодитися з таким доводом апелянта, зважаючи на таке.

У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 362/643/21 зазначено, що з огляду на припис частини другої статті 239 КАС України за наявності чинної ухвали Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2018 року про закриття провадження в адміністративній справі № 825/1347/18, яку залишив без змін Київський апеляційний адміністративний суд згідно з постановою від 4 червня 2018 року, закриття провадження у справі № 362/643/21 за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України поставило під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому вирішення цього спору слід продовжити за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, в справі № 362/643/21 Великою Палатою Верховного Суду було встановлено, що позивач вже звертався до адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання протиправними рішення, дій, бездіяльності військової частини, яка не вирішила питання про зарахування позивача на квартирний облік, і про зобов`язання військової частини зарахувати його на цей облік на підставі наданих ним документів згідно з пунктом 2.10 Інструкції, затвердженої Наказом № 737. 4 червня 2018 року Київський апеляційний адміністративний суд прийняв постанову (реєстровий номер 74453473), згідно з якою залишив без змін ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2018 року. Апеляційний суд навів аналогічні, що й суд першої інстанції, висновки стосовно юрисдикції. Отже, з огляду на припис частини другої статті 239 КАС України після закриття провадження у цивільній справі № 362/643/21 позивач не матиме доступу до адміністративного суду з основною вимогою, яку він раніше заявляв за правилами адміністративного судочинства у справі № 825/1347/18, і з подібною до якої надалі звернувся до загального суду за правилами цивільного судочинства у справі № 362/643/21. Тобто, у даній справі позивач вже реалізував своє право на розгляд його спору за правилами адміністративного судочинства.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, що наразі переглядається апеляційним судом, позивач не звертався з позовом про виключення житла з числа службового в порядку адміністративного судочинства.

А відтак, закриття провадження в даній справі за пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України не обмежує гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав в порядку адміністративного судочинства.

Окрім того, судом першої інстанції з дотриманням вимог частини 1 статті 256 ЦПК України роз`яснено позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Також, згідно з положеннями частини 2 статті 256 ЦПК України судом першої інстанції роз`яснено, що в разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

При цьому апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що обмеження, передбачені частиною 2 статті 256 ЦПК України, не допускають повторного звернення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, щодо яких було закрито провадження, до суду тієї юрисдикції, в порядку здійснення судочинства якого справа не підлягає розгляду.

Отже, закриття провадження в даній справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, допускає право позивача звернутися з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Поряд з цим, щодо заяви апелянта про направлення апеляційним судом справи до відповідного адміністративного суду, слід зазначити про таке.

У відповідності до положень частини 1 статті 256 ЦПК України суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв судове рішення про закриття провадження у справі.

Таким чином, в розумінні положень частини 1 статті 256 ЦПК України, позивач має право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією лише в разі закриття провадження у справі судом апеляційної чи касаційної інстанції шляхом прийняття відповідної постанови про закриття провадження саме цим судом.

Натомість, у даній справі провадження було закрито судом першої інстанції шляхом постановлення ухвали.

А відтак, враховуючи встановлені обставини, зазначені вище, апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо направлення справи за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Білоцерківської міської ради Київської області про виключення житла з числа службового та надання дозволу на приватизацію до суду адміністративної юрисдикції.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова