Ухвала

Іменем України

13 січня 2023 року

м. Київ

справа № 523/19788/19

провадження № 61-13301ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 .

З грудня 1993 року по 2005 року сторони проживали однією сім`єю у вказаному будинку, були пов`язані спільним побутом, приймали участь у вихованні спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2005 році між сторонами була домовленість про проживання відповідача у будинку до повноліття дітей. З 2005 року відповідач більше не є членом сім`ї позивача. Сторони спільним побутом не пов`язані. З 2006 року між сторонами склались неприязні стосунки. Відповідачу письмово направлялась вимога щодо добровільного виселення, однак відповідачем це було проігноровано. Відповідач має інше зареєстроване місце проживання з адресою: АДРЕСА_2 , отже має місце для проживання.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 березня 2021 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, у задоволенні позовної заяви відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не зазначив та не надав доказів, які надали йому право припинити право користування чужим майном, а саме будинком АДРЕСА_1 .

При цьому врахував, що на час виникнення спору відповідач є членом сім`ї свого сина - ОСОБА_3 , у якого спору щодо права користування житлом з позивачем немає, між ними фактично встановились договірні відносини щодо порядку користування житлом позивача, у позивача та його сина - ОСОБА_3 відсутні сімейні відносини, а тому відповідач має право користування житлом.

26 грудня 2022 року ОСОБА_5 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у зазначеній вище справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку з посиланням на те, що представник заявника отримав постанову апеляційного суду 19 грудня 2022 року. На підтвердження надано докази.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Одеського апеляційного суду прийнято 07 листопада 2022 року, повний текст якої складено 07 листопада 2022 року та оприлюднено 05 грудня 2022 року.

Оскільки повний текст судового рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущено з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, від 08 травня 2019 року у справі № 601/1114/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц та ін. (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 21 січня 1997 року, що підтверджується рішенням виконкому Суворовської районної Ради народних депутатів від 21 грудня 1990 року № 1010/3.

Відповідно до довідки від 27 червня 2019 року № 557, виданої органом самоорганізації населення комітетом мікрорайону «Суворовський» в місті Одеса в будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 - син, ІНФОРМАЦІЯ_1, дата реєстрації 02 листопада 2005 року; ОСОБА_4 - дочка, ІНФОРМАЦІЯ_2, дата реєстрації 02 листопада 2005 року: ОСОБА_6 - сестра, ІНФОРМАЦІЯ_4, дата реєстрації 08 травня 2009 року; ОСОБА_7 - дочка, ІНФОРМАЦІЯ_5, дата реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 - онука, 2012 року народження, дата реєстрації 06 квітня 2012 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 14 вересня 1994 року.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 18 червня 1998 року.

Сторони визнали, що у будинку АДРЕСА_1 відповідач почала проживати з 1993 року в якості члена сім`ї ОСОБА_1 зі згоди позивача, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах до 2005 року, а тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, визнані сторонами обставини не потребують доказуванню.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 жовтня 2009 року у справі №2-933/09 за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення встановлені наступні обставини:

- сторони з грудня 1993 року по жовтень 2005 року знаходилися у сімейних відносинах, були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, щодо виховання, розвитку та утримання спільних дітей;

- сторони проживають у будинку АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_2 проживає в будинку з дозволу ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_2 зареєстрована в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 за ліжко-місцем, окремого місця проживання не має, що визнано ОСОБА_1 ;

- протягом останніх трьох років у сторін стали виникати конфлікти як побутового так і особистого характеру, відносини було розірвано. ОСОБА_2 разом із дітьми, з дозволу ОСОБА_1 залишилася проживати у вільній частині будинку.

Встановлені рішенням суду обставини справи відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребують доказуванню.

Отже, фактичні шлюбні відносини у сторін припинились з 2006 року, однак відповідач надалі продовжує проживати у будинку позивача з його згоди. Таким чином, за період з 1993 року по теперішній час між сторонами склався порядок користування будинком, який встановив власник будинку, тобто позивач.

З наданих квитанцій від 03 липня 2017 року, від 06 червня 2018 року, від 20 січня 2019 року, від 24 вересня 2019 року, від 21 вересня 2019 року, відповіді від ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 березня 2019 року та інших наявних в матеріалах справи квитанцій встановлено, що ОСОБА_2 сплачує комунальні послуги за користування газом за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді ДНЗ «ОЦПТО» на адвокатський запит від 10 лютого 2020 року № 36 ОСОБА_2 з 17 грудня 1993 року зареєстрована у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає з 2001 року, кімната у гуртожитку не видавалась.

Згідно із відповіддю ДНЗ «ОЦПТО» на адвокатський запит від 10 березня 2020 року № 54 ОСОБА_2 кімната, ліжко-місце ніколи не надавалось, і немає можливості надати зараз, відомості про її проживання до 2001 року та теперішній час відсутні.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків спільні діти сторін по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що відповідач з часу припинення спільного проживання з позивачем, проживала з дітьми в окремому приміщенні будинку, після одруження сина відповідач продовжує проживати як член сім`ї сина. Між ОСОБА_3 та позивачем встановлено порядок користування житлом, який не оспорюється на теперішній час.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно із статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 викладена правова позиція, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Вказаний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 755/19709/20, від 18 травня 2022 року у справі № 542/875/20.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Таким чином, при вирішенні цієї справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, від 08 травня 2019 року у справі № 601/1114/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц та ін. не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 березня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров