справа № 369/6381/20 головуючий у суді І інстанції Волчко А.Я.
провадження № 22-ц/824/1482/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 697 500 грн. по курсу 25 грн. за 1 долар США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23 жовтня 2019 року відповідач за договором позики взяв у позивача в борг 35 000 доларів США для закупки товару для своїх магазинів. Борг відповідач зобов`язався повернути 25 березня 2020 року. У відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України винагороду для позикодавця встановлено відповідачем у формі 10 % від суми боргу щомісячно до дня повного фактичного повернення позивачу всіх грошових коштів. У разі неповернення суми боргу в строк відповідач зобов`язався сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї суми. Досудове врегулювання спору не дало результатів через відсутність у відповідача коштів. Винагорода позикодавцю розраховується за семимісячний період з 25 жовтня 2019 року по 25 травня 2020 року. Отже, з урахуванням винагороди борг станом на 25 травня 2020 року складає 67 900 доларів США.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що в договорі позики від 23 жовтня 2019 року зазначено, що відповідач взяв кошти строком на п`ять місяців. П`ять місяців закінчуються 25 березня 2020 року, а, відтак, фраза в договорі позики «25 березня 2019 року» є опискою. Позивач зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідач про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, а, відтак, відповідач не заперечував вимоги позивача повернути кошти саме 25 березня 2020 року. При цьому, навіть якщо суд першої інстанції, через описку відповідача, вважав, що договором не був встановлений строк повернення коштів, то у відповідності до вимог ст. 1049 ЦК України відповідач мав би повернути позивачу кошти протягом тридцяти діб з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. Крім того, позивач зазначає, що суд першої інстанції, вказуючи про те, що останнім не надано оригіналу договору позики, не витребував у позивача його оригінал ні на огляд, ні для приєднання до матеріалів справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2019 року згідно розписки відповідач взяв в борг у позивача кошти в розмірі 35 000 доларів США під 10% в місяць строком на п`ять місяців та зобов`язувався повернути борг 25 березня 2020 року (а.с. 4-5).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування своєї позовної заяви позивачем не було надано на огляд суду оригінал відповідного договору позики, та відповідно не було подано засвідчену ксерокопію до суду. Позивачем не було надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу щодо належності позивачу права вимоги до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Крім того, суд першої інстанції поставив під сумнів достовірність відповідного договору позики, який має ознаки боргової розписки, оскільки датою укладення такого договору зазначено 23 жовтня 2019 року, а строк повернення коштів зазначено 25 березня 2019 року.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, так і дати її отримання.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Вказуючи про не надання суду оригіналу розписки, суд першої інстанції не звернув уваги, що ніхто з сторін не ставив під сумнів відповідність наданої суду копії оригіналу.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 23 жовтня 2019 року відповідач взяв у позивача у борг 35 000 доларів США на п`ять місяців та зобов`язався повернути зазначені кошти 25 березня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції вважав, що оскільки у договорі позики помилково зазначено строк повернення до 25 березня 2019 року, то такий договір позики викликає сумнів і вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Разом з тим, у вказаному договорі позики вказано, що відповідач взяв борг строком на п`ять місяців, а, відтак, датою повернення боргу є 25 березня 2020 року, про що і вказує позивач у своїй позовній заяві. Матеріалами справи зазначене не спростовується.

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження погашення відповідачем заборгованості за договором позики, а, відтак, в цій частині позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтею 1048 ЦК України позивач може вимагати виплати відсотків, якщо їх виплата передбачена укладеним договором позики. При цьому розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів у частині стягнення процентів за користування сумою позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З зазначених підстав вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування отриманими в позику коштами, нараховані після закінчення строку договору задоволенню не підлягають.

Згідно розписки від 23 жовтня 2019 року відповідач отримав кошти в розмірі 35 000 доларів США під 10% на п`ять місяців та зобов`язувався повернути кошти 25 березня 2020 року.

Враховуючи зазначене, оскільки договором позики був визначений строк повернення боргу, то за період з 23 жовтня 2019 року по 25 березня 2020 року (5 місяців) з суми 35 000 доларів США підлягають стягненню 10% у розмірі 17 500 доларів США (3 500 доларів США щомісяця).

У зв`язку з зазначеним, рішення суду першої інстанції у силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи з прийняттям постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 10 510 грн., при подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 15 765 грн. (10 510*150%). В загальному розмірі судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги складає 26 275 грн.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (77,32%), а саме у розмірі 20 315 грн. 83 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , борг у розмірі 35 000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США, відсотки в розмірі 17 500 (сімнадцять тисяч п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у дохід держави судовий збір у розмірі 20 315 (двадцять тисяч триста п`ятнадцять) гривень 83 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.