ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу заапеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -

адвоката Кравченка Юрія Вікторовича,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_3 , на предмет захист честі, гідності, ділової репутації в порядку ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України (а.с. 2-5 Том І).

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 12, 13 та 15 вересня 2018 року у соціальній мережі «Фейсбук» ОСОБА_3 на своїй персональній сторінці за посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1 поширено публікації наступного змісту: «Бізнес в тилу» Бізнесмен з м. Дніпра ОСОБА_4 продовжує інвестувати кошти в севастопольський винзавод « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії.

«Мітинг у Дніпрі біля корпорації «Логос» (м. Дніпро, площа Соборна, 12), яка належить одіозному бізнесмену - банкруту ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 - посібник сепаратистів. І це він не приховує. Він оточив себе колишніми кадебістами та сбушниками, які співпрацюють з Московією, завдяки своїм зв`язкам з ФСБ РФ.

ОСОБА_6 вважає так: «Війна воюється, а лавеха мутиться». Він і надалі продовжує заробляти та інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії.

Бойкот бізнесу Шамотія !»

Позивач вважає викладену інформацію негативною і недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності. Також, на думку позивача, поширена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , розповсюджену ОСОБА_3 у соціальній мережі Фейсбук, крім того зобов`язати ОСОБА_3 вибачитися перед позивачем на своїй сторінці ОСОБА_7 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 209-211 Том І).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кравченка Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 1-7 Том ІІ/.

Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК щодо подання відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, виходив з того, що висловлювання ОСОБА_3 на своїй сторінці у мережі Фейсбук має інформацію, яка не може бути розтлумачена як правдива чи достовірна та є оціночним судженням, що не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, а загальний тон і контекст поширеної ОСОБА_3 інформації не може бути розцінений як констатація фактів.

Колегія суддів повністю погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин України ОСОБА_3 на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук за посиланнями:

ІНФОРМАЦІЯ_1 поширив наступну публікацію (мовою автора):

« ОСОБА_8 з м. Дніпра ОСОБА_4 продовжує інвестувати кошти в севастопольський винзавод « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії.

«Мітинг у Дніпрі біля корпорації «Логос» (м. Дніпро, площа Соборна, 12), яка належить одіозному бізнесмену-банкруту ОСОБА_5 .

ОСОБА_6 - посібник сепаратистів. І це він не приховує. Він оточив себе колишніми кадебістами та сбушниками, які співпрацюють з Московією, завдяки своїм зв`язкам з ФСБ РФ.

ОСОБА_6 вважає так: «Війна воюється, а лавеха мутиться». Він і надалі продовжує заробляти та інвестувати кошти в севастопольський винзавод «Інкерман», який досі працює на території тимчасово окупованої АР Крим і платить податки Росії.

Бойкот бізнесу Шамотія !»

Суд першої інстанції вірно визначився з предметом спору, характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.

Так, в силу ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ст. 277 Цивільного кодексу України та ст.ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а так само і ст. 34 Конституції України передбачають, що кожна людина має право на свободу вираження поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають Державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема, коли таке втручання здійснюється на підставі та в порядку визначеному законом.

Відповідно до ст.ст. 269, 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, недоторканість ділової репутації, що відносяться до особистих немайнових прав, які згідно зі ст. 275 ЦК України підлягають захисту способом адекватним порушенню з тим, що б такий спосіб правового захисту був ефективним. Серед іншого, за ст. 277 ЦК України таким способом захисту є спростування поширеної про особу недостовірної негативної інформації.

Водночас, за визначенням ст. 471 Закону України «Про інформацію» висловлювання, які не містять фактичних даних (тверджень про факти), є оціночними судженнями (зокрема критика, оцінка дій), а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, порівнянь, у зв`язку з чим оціночні судження не підлягають спростуванню, оскільки не може бути доведена ані їх правдивість, ані їх неправдивість, а тому ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, за винятком образи чи наклепу.

Звідси, суд за встановлених обставин визначається у питанні висловів відносно позивача з огляду на їх зміст та форму і загальний контекст подій, в якому такі вислови пролунали.

Так, викладу спірної публікації притаманне негативне емоційне забарвлення оціночних суджень відповідача ОСОБА_3 щодо публічної особи позивача, як відомого у м. Дніпрі бізнесмена.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Суспільство має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо наданої інформації, у тому числі щодо діяльності публічних осіб, а отже важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо ЗМІ або лідерами суспільної думки, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого боку була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю впливових та публічних осіб громади міста. З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю таких осіб, інформація, яка розповсюджується щодо публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки таких осіб, є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Суд першої інстанції, аналізуючи спірну публікацію, вірно дійшов висновку, що вона викладена в критичному аспекті, однак не містить у собі конкретних даних та фактів, які б свідчили про те, що особа ОСОБА_1 інвестує кошти в завод «Інкерман», який перебуває на території тимчасово окупованої АР Крим. Інвестування - складний процес, тому відслідкувати як особа вкладає кошти у розвиток певного бізнесу та встановити наявність вирішального впливу на діяльність бізнес одиниці є неможливим, як і не можливо перевірити таку інформацію та спростувати її, тим більше, що сторони не довели ці обставини як на їх обґрунтування, так і в заперечення.

Далі, що стосується тези: « ОСОБА_6 - пособник сепаратистів, і він це не приховує». Зазначений вислів є фігуральним, та не свідчить про конкретні зв`язки особи із сепаратистами чи пособництво їм будь-яким чином, оскільки сепаратизм та колаборціанізм - складні соціальні явища, і законодавство не визначає критерії, за яким певну особу можна вважати сепаратистом чи особою, яка сприяє сепаратистам. Ці дописи не є конкретизованою інформацією, а лише припущеннями та різко критичними висловами самого ОСОБА_3 , однак вони так само не містить у собі чіткого і конкретного змісту, з огляду на що такі вислови не підлягають перевірці на предмет їх достовірності чи істинності.

Вислів про те, що позивач оточив себе колишніми «кадебістами та сбушниками», які співпрацюють з Московією», суд першої інстанції також вважав таким, що не містить у собі протиправних ознак, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки законодавство не забороняє спілкуватися з будь-якою особою, та оточувати себе будь-якими людьми, навіть колишніми засудженими, кримінальними авторитетами, колишніми працівниками правоохоронних органів та силових структур. Такі відносини, навіть якщо вони мають місце, не заборонені законом, за винятком, якщо вони не містять у собі складу злочину. Тож теза відповідача про спілкування ОСОБА_1 із конкретними людьми, не може бути визнана такою, що принижує його честь та гідність, а доказів, що такі зв`язки є кримінально-протиправними чи направлені на порушення основ національної безпеки чи громадського спокою, матеріали справи не містять, з чого суд вірно дійшов висновку, що такі факти викладені ОСОБА_3 , є не більше як власне, суб`єктивне його бачення, хоча і несе в собі негативне забарвлення.

Колегія суддів відзначає, що публічна особа, якою є позивач ОСОБА_1 , повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя тощо, адже, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо публічних осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Позивач є відомим бізнесменом у м. Дніпрі, володільцем великого бізнесу, тобто є публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяг поширеної інформації щодо нього є значно ширшим, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності певної територіальної громади, та його особистість та/або безпосередні дії становлять суспільний інтерес, що також вірно враховано судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому ЗМІ з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункти 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції, що відповідає висновкам суду першої інстанції, які колегія суддів вважає правильними та такими, що узгоджується зі встановленими фактичними обставинами та визначенням характеру спірних відносин між сторонами спору.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ляшко проти України» зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Оціночні судження говорять не про об`єкт, а про відношення суб`єкта до цього об`єкта. На відміну від твердження про факти, у думці висловлюється відповідність факту, який оцінюється, не об`єктивному світу, а суб`єктивним поняттям і уявленням окремої особи, яка висловлює таку оцінку.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що загальний тон і контекст поширеної ОСОБА_3 інформації, не може бути розцінений як констатація фактів, а надані відповідачем копії матеріалів, роздруківки з інтернет-видань, роздруківки інтерв`ю, новини з порталу «Крим Реалії», не доводять обставин, які підлягають доказуванню по даній справі, оскільки викладена в них інформація є баченням окремих журналістів чи керівників цих видань. До того ж ці видання є комерційними, тому можуть висловлювати позицію тієї чи іншої політичної сили чи громадських організацій, і можуть мати суб`єктивний контекст, а відтак не беруться судом до уваги, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

При цьому, колегія суддів відзначає, що поширена у статті інформація не містить будь-яких фактичних відомостей, висловлених у категоричній формі, тверджень чи звинувачень позивача у вчиненні позивачем протиправних діянь, що переслідуються кримінальним законом України, а є оціночним судженням, з чим погоджується і колегія суддів.

Проте, відповідач не повинен доводити правдивість оціночних суджень, думок чи переконань, які не можуть бути предметом судового захисту на підставі статті 277 ЦК України, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності.

Вжиті в оскаржуваній публікації відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку тверджень відповідача, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень, припущень, які, до того ж, опубліковані на його особистій сторінці у соціальній мережі Фейсбук, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено.

Колегія суддів зауважує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Беззаперечно, господарська діяльність бізнесменів, впливових осіб, є суспільно значимими та мають великий резонанс, відомості про них обов`язково підлягають поширенню, у тому числі у засобах масової інформації, та осмисленню, оскільки лише за таких умов може бути досягнуто недопущення їх повторювання, та ступінь серйозності сприйняття критичних висловлювань будь-якою особою, ім`я якої згадано у відповідній статті, не є підставою для застосування приписів ч. 1 ст. 277 ЦК України.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.

Крім того судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів стосовно того, що твердження у статті містять пряму вказівку на факти вчинення протиправних діянь позивачем, яких він не вчиняв, що також і не доведено доказами при розгляді апеляційної скарги колегією суддів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду, свобода вираження думки складає одну із основ демократичного суспільства ї одну із головних умов для його прогресу. З урахуванням положень пункту 2 ст. 10 Конвенції вона розповсюджується не тільки на інформацію або ідеї, котрі прихильно приймаються або вважаються нешкідливими або нейтральними, але також на ті що ображають, шокують або завдають неспокій. Такі вимоги плюралізму, терплячості та широти поглядів, без яких неможливо демократичне суспільство (Рішення ЄСПЛ у справі «Хендисайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 р. п. 49; Рішення ЄСПЛ у справі «Єрсільд проти Данії» від 23.09.1994р. п. 37).

Також Європейський суд визначив, що журналістська свобода розповсюджується на можливе використання в певній ступені прибільшення або навіть провокації (Рішення ЄСПЛ у справі «Прагер і Обершлик проти Австрії» від 26.04.1995 р.).

Допустимі межі прийнятної критики в діях відповідача за практикою їх тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 27.02.2001 у справі «Єрузалем проти Австрії» визначаються лише у випадку поширення оціночних суджень, правдивість яких не може бути ані доведена, ані спростована, до яких за статтею 30 Закону України «Про інформацію» не відносяться ті з висловлювань, що не містять фактичних даних, які складають наклеп, тобто завідомо неправдиві вигадки про начебто вчинений протиправний чи аморальний вчинок або інші ганебні відомості, що може бути спростований.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

З огляду на викладене та враховуючи, що така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача, фактично власного відношення до господарської та іншої діяльності бізнесмена ОСОБА_1 , що складає суспільний інтерес, тобто не є твердженням, висловленим про факт вчинення злочину ОСОБА_1 , а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації, з чого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі висновки не можуть бути а ні спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору.

Доводи скарги щодо невстановлення судом першої інстанції неправомірності поширення відповідачем неперевіреної, недостовірної інформації, яка є оціночними судженнями зводяться до переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена та не спростовують обгрунтованих висновків суду. Інші доводи скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції і судом надано їм обґрунтовану оцінку.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистого тлумачення норм матеріального права, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача вибачитися перед позивачем на своїй сторінці у Фейсбук, як опосередковані від вимог про визнання розповсюдженої відповідачем інформації недостовірною, також не підлягають задоволенню, крім того Верховний Суд в постанові від 10 жовтня 2018 року за 757/8834/16-ц зробив висновок про те, що примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації не передбачено цивільним законодавством.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка Юрія Вікторовича залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта