Номер провадження: 22-ц/813/2799/23
Справа № 522/3223/21
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Бартко О.І.,

ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 20214 року ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни про визнання договору дарування недійсним, та просила суд: визнати недійсним договір дарування частки квартири, укладений 21 лютого 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В.; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на 550/2000 частки квартири на ім`я ОСОБА_7 , номер запису про право власності: 24951300, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39800417 від 21.02.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на безпідставність та надуманість позовних вимог, а з самого договору вбачається, що підписуючи спірний договір, позивач розуміла його зміст. Також, представник відповідача просив застосувати до вимог наслідки пропуску строку позовної давності.

01 листопада 2021 року від ОСОБА_3 надійшла заява про заміну сторони позивача його правонаступником, з підстав того, що позивач ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 єдиний спадкоємець за заповітом ОСОБА_6 .. На підтвердження заяви надано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та копією заяви про прийняття спадщини від 05 квітня 2021 року за №44.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2021 року здійснено заміну сторони позивача у порядку процесуального правонаступництва у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Галини Василівни про визнання договору дарування недійсним, на ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Г.В. в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого про дату судового засідання учасника справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 - адвоката Бартко О.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_2 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Крім того, частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Так, матеріалами справи встановлено, що згідно розпорядження органу приватизації від 07 квітня 1997 року №96163, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , передано у спільну часткову власність ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які проживають у 2-х кімнатах квартири спільного заселення загальною площею 62,34 кв.м (а.с. 13-21).

20 січня 2005 року ОСОБА_8 змінила ім`я на ОСОБА_8 (а.с. 7).

Згідно договору дарування від 21 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_6 передала безоплатно (подарувала) у власність, а ОСОБА_7 прийняв у власність (в дар) 550/2000 (п`ятсот п`ятдесят двохтисячних) часток квартири під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається із двох житлових кімнат, житловою площею 28,8 кв.м, загальна площа квартири складає 113,9 кв.м, в тому числі підвал, площею 48,4 кв.м. Вказаний договір було підписано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В. (реєстр. 309).

Згідно вищезазначеного договору дарування ОСОБА_6 передала безоплатно (подарувала) у власність, а ОСОБА_7 прийняв у власність (в дар) 550/2000 (п`ятсот п`ятдесят двохтисячних) часток квартири під АДРЕСА_2 . Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом (а.с. 12).

Обдарований зареєстрував своє право власності на належну йому частку квартири, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна.

Зі змісту інформаційної довідки №237809790 від 18.12.2020 вбачається, що ОСОБА_7 на праві власності належить 550/2000 частки квартири АДРЕСА_2 . Підставою для державної реєстрації є договір дарування, серія та номер: 309. виданий 21.02.2018, видавник: Філімонова Г. В. , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39800417 від 21.02.2018 (а.с. 11).

Між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено шлюб 22.11.2003, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 1223 (свідоцтво про одруження НОМЕР_2 ).

У цьому шлюбі народилися дві доньки - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 ) та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 ).

ІНФОРМАЦІЯ_4 син позивача, ОСОБА_7 помер, про що 16 грудня 2020 року складено відповідний актовий запис №13302.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , єдиним спадкоємцем за заповітом померлої є ОСОБА_3 , що не оспорюється сторонами.

В позовній заяві позивач стверджує, що під час укладення оспорюваного договору дарування від 21 лютого 2018 року волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Також позивач послався на похилий вік ОСОБА_6 , юридичну необізнаність та поганий зір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем не доведено свої вимоги, а саме те, що спірний договір дарування укладений дарувальницею в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності.

Згідно із п. 11 договору дарування, дарувальник підтвердила, що вона розуміє значення і умови правочину та його правові наслідки, підтвердила дійсність намірів при його укладенні, а також те, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним (а.с. 12).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

На підставі вищевстановлених обставин справи та положень чинного законодавства, колегія суддів вважає недоведеним факт, що при укладенні договору дарування, ОСОБА_6 помилялася щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін чи неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і, що вона вважала, що укладає договір довічного утримання, передаючи належне їй майно відповідачу.

Позивачем не доведено обставин, щодо яких ОСОБА_6 помилялася, укладаючи договір дарування, і що ці обставини існували саме на момент вчинення правочину.

Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків у результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Саме по собі проживання позивача у спірному будинку не є підставою для задоволення позову.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, суд не прийняв до уваги, те що ОСОБА_6 була особою похилого віку, на момент дарування їй було 82 роки, мала незадовільний стан здоров`я, потребувала стороннього догляду, мала вади пам`яті та хворобу очей, з огляду на наступне.

Так, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК).

Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що:

під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення;

під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу);

помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить);

поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 березня 2023 року в справі №288/1366/21, провадження №61-8441св22.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16, на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі, зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

У постанові Верховного суду від 26 жовтня 2022 року у справі №947/32485/20 (провадження №61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц (провадження№61-3916св20) вказано, що:

«наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

В постанові від 15 березня 2023 року (справа №288/1366/21, провадження №61-8441св22) Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_3 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 помилилась стосовно правової природи укладеного нею правочину та існування обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, ОСОБА_6 усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. До укладення договорів нотаріусом ОСОБА_6 було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного ОСОБА_6 та відповідачем. Сторони укладеного договору дарування ствердили, що ці договори не носить характеру фіктивного та удаваного і не є не правочини зловмисним. Дарувальник ствердила, що дарування здійснено вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та власний розсуд, без будь кого примусу як фізичного та і психологічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків (а.с. 11).

Отже, встановивши що ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсними, що відповідає актуальній практиці Верховного Суду.

Посилання відповідача на вік ОСОБА_6 , її стан здоров`я, наявність в неї спірного житла як єдиного місця проживання, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року справа №288/1366/21).

За таких обставин, доводи наведені у апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення та трактування норм матеріального права на власний розсуд.

При цьому, в п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 вересня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда