ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/5106/21 Номер провадження 22-ц/814/3994/23Головуючий у 1-й інстанції Високих М.С. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Чемерис А.К.

учасники справи

позивач

представник позивача адвокат Кундіус І.В.

представник відповідача ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу заапеляційними скаргами представника ОСОБА_2 адвоката Кундіус Іллі В`ячеславовича та Харківської обласної прокуратури

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року, ухвалене суддею Високих М.С., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова із вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з Держави Україна на її користь грошові кошти в сумі 975 050,00 грн. як відшкодування шкоди, заподіяної органами досудового розслідування внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, з яких моральна шкода 543 200,00 грн., матеріальна шкода (витрати на юридичну допомогу) 431 850 грн., судові витрати просила покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.02.2017 року біля будівлі Харківської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області її було затримано у порядку ст. 208 КПК України в межах кримінального провадження №0000121 від 10.02.2017 року. Наступного дня 24.02.2017 року слідчим прокуратури Харківської області було складено повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, яке було вручено їй 24.02.2017 року прокурором. За ухвалами слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2017 року, 27.02.2017 року, 20.03.2017 року в межах кримінального провадження до ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, задоволено клопотання слідчого про відсторонення ОСОБА_2 від роботи, накладено арешт на належну їй квартиру АДРЕСА_1 . 20.04.2017 року було складено та вручено ОСОБА_2 обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Фрунзенського районного суду м. Харкова для розгляду. За наслідками здійснення судового провадження вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2019 року ОСОБА_2 визнано невинуватою у вчиненні злочину та виправдано у зв`язку з відсутністю в діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. У подальшому апеляційна та касаційна скарги прокурора були відхилені. Позивач вказує, що на сьогоднішній день існує остаточне судове рішення, яким ОСОБА_2 визнано невинуватою у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та з огляду на момент затримання та набрання законної сили вироком вона перебувала під слідством та судом з 23.02.2017 року по 01.12.2020 року, а саме 3 роки 9 місяців 8 днів. Посилаючись на те, що в межах кримінального провадження вона була затримана, до неї застосовувався запобіжний захід, відсторонення від роботи, арешт належного їй майна, позивач стверджує про обмеження її конституційних прав на свободу пересування, вільно залишати територію України, на працю, на вільне розпорядження майном. Також пред`явлене ОСОБА_2 обвинувачення безпосередньо пов`язане з її професійною діяльністю як державного службовця, а тому вкрай негативно вплинуло на її ділову репутацію. Через обмеження конституційних прав позивач зазнала душевних страждань та хвилювань у зв`язку із її раптовим затриманням, триманням під вартою до обрання запобіжного заходу, було завдано шкоди її честі, гідності та діловій репутації, вона була змушена змінити свій спосіб життя у зв`язку із протиправними та провокативними діями органу досудового розслідування. Позивач вважає справедливим відшкодуванням моральної шкоди суму 543 200,00 грн., виходячи з розрахунку двох мінімальних заробітних плат у розмірі, встановленому Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», за кожен місяць перебування під слідством та судом. Також позивач просить стягнути суми, що були сплачені нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні №0000121 у розмірі 431 850,00 грн.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.08.2021 року справу за цивільним позовом ОСОБА_2 було передано на розгляд Червонозаводського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Провадження у справі було відкрито за ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2021 року, з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.10.2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Державну казначейську службу України.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, Комінтернівського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом м. Полтави.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 735 137 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та компенсації сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що є доведеним, що внаслідок тривалого перебування під слідством та судом ОСОБА_2 завдана моральна шкода та вона зазнала моральних страждань внаслідок застосованих до неї заходів забезпечення кримінального провадження, обмежень вільного пересування, вільного розпорядження своїм майном, вимушеністю доводити свою невинуватість. Також, оскільки пред`явлене звинувачення стосувалося професійної діяльності позивача, її ділова репутація була поставлена під сумнів. Таким чином, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності було порушено звичайний життєвий уклад позивача, її нормальні життєві зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції, з огляду на встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на момент розгляду справи та період перебування позивача під слідством та судом, виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, дійшов висновку про необхідність стягнення з держави Україна на користь позивача в рахунок завданої моральної шкоди 303 287 грн. Відшкодування моральної шкоди у мінімальному гарантованому розмірі буде достатньою та справедливою компенсацією втрат, яких зазнав позивач у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Водночас, судом першої інстанції не встановлено підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у більшому розмірі, ніж встановлений законом мінімальний розмір. Щодо компенсації сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, то суд першої інстанції визнав, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження сум, сплачених нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги, які в силу п.4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», мають бути відшкодовані ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кундіус І.В., посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити у частині призначеної суми коштів в якості відшкодування моральної шкоди, ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було правильно встановлено в ході судового розгляду справи, що внаслідок тривалого перебування під слідством ОСОБА_2 була завдана моральна шкода та вона зазнала моральних страждань внаслідок застосованих до неї заходів забезпечення кримінального провадження, обмежень вільного пересування, вільного розпорядження своїм майном, вимушеністю доводити свою невинуватість. Проте судом, не було враховано, що Фрунзенським районним судом м. Харкова при розгляді обвинувального акту відносно ОСОБА_2 було встановлено, що обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України було наслідком не просто помилки сторони обвинувачення, яка добросовісно помилялась відносно обставин винуватості ОСОБА_2 та наявності в її діях ознак складу злочину, а наслідком свідомих провокативних дій з боку органу досудового розслідування, які у своїй протиправній діяльності використовували підконтрольну особу ОСОБА_3 . Неврахування судом першої інстанції доводів позивача про завдання моральної шкоди внаслідок свідомої провокації з боку правоохоронних органів призвело до хибного висновку суду першої інстанції про начебто відсутність підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж мінімально гарантований Законом. Вважає, що суд, повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Отже, розмір моральної шкоди, який дорівнює мінімальній заробітній платні за кожен місяць перебування під слідством та судом може бути збільшений, враховуючи конкретні обставини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення грошових коштів на компенсацію сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначає, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно матеріалів справи, з 23.02.2017 року адвокатом Кундіусом І.В. надавалася правова допомога ОСОБА_2 у кримінальному провадженні на всіх стадіях досудового розслідування та судового процесу, до винесення остаточного рішення у справі. Однак, у протоколі затримання від 23.02.2017 року, протоколі обшуку від 23.02.2017 року, повідомленні про підозру від 24.02.2017 року, ухвалах слідчого судді від 25.02.2017 року та від 27.02.2017 року зазначено, що під час здійснення цих процесуальних дій був присутнім інший захисник. Також не надано документального підтвердження участі адвоката Кундіуса І.В. в судових засіданнях у Фрунзенському районному суді м. Харкова, Харківському апеляційному суді та Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 23.02.2017 року ОСОБА_2 була затримана в порядку ст. 208 КПК України (т.1 а.с. 25-28).

24.02.2017 року у кримінальному провадженні №0000121 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (т.1 а.с. 31-34).

За ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2017 року в межах кримінального провадження №0000121 від 10.02.2017 року до ОСОБА_2 було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 21 год. до 07 год. Одночасно, на ОСОБА_2 були покладені обов`язки щодо прибуття до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою; утримання від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, слідчим, прокурором, або спілкуватись з нею з дотриманням визначених умов; здачі на зберігання паспорту (паспортів) для виїзду за кордон, інших документів, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну (т.1 а.с. 35-38).

Згідно з ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.02.2017 року ОСОБА_2 було відсторонено від посади начальника відділу обслуговування платників Харківської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області на двадцять днів, до 19.03.2017 року (т.1 а.с. 39-40).

За ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.03.2017 року у кримінальному провадженні №0000121 на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , було накладено арешт, шляхом заборони її відчуження (т.1 а.с. 41-43).

20.04.2017 року у кримінальному провадженні №0000121, внесеному до ЄРДР 10.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, прокурором прокуратури Харківської області затверджено обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_2 (т.1 а.с. 44-48).

У подальшому за наслідками здійснення судового провадження у кримінальному провадженні №0000121 вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2019 року ОСОБА_2 було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 368 КК України, у зв`язку з чим її виправдано за відсутності в діянні складу цього злочину (т.1 а.с. 49-61).

Одночасно, за вказаним вироком вирішено питання про скасування арешту на належну ОСОБА_2 квартиру, припинення дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та заходів забезпечення у вигляді відсторонення від посади.

Ухвалою колегії суддів Харківського апеляційного суду від 01.12.2020 року апеляційна скарга прокурора була відхилена, вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2019 року - залишено без змін (т.1 а.с. 62-69).

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 09.06.2021 року ухвала Харківського апеляційного суду від 01.12.2020 року щодо ОСОБА_2 була залишена без змін, а касаційна скарга прокурора без задоволення (т.1 а.с.70-74).

Відповідно до договору про надання правової допомоги від 23.02.2017 року між адвокатом Кундіусом І.В. та Коробкиною О.О., а також за умовами додаткової угоди №1 від 01.03.2017 року до цього договору адвокат Кундіус І.В. взяв на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0000121 від 10.02.2017 року за ч.3 ст. 368 КК України на всіх стадіях досудового розслідування та судового процесу до винесення остаточного рішення у справі, а також представляти інтереси клієнта на стадії виконання судового рішення. Сторони обумовили розмір погодинної ставки адвоката 6 500 грн. (т.1 а.с. 75-76).

За актом прийому-передачі наданої правової допомоги за договором від 23.02.2017 року, складеним 10.06.2021 року, сторони погодили загальну вартість юридичних робіт та послуг, яка склала 431 850 грн. (т.1 а.с. 77-80).

Згідно із квитанціями №11 від 27.07.2021 року, №5 від 28.07.2021 року, №38 від 28.07.2021 року, №1 від 29.07.2021 року, №23 від 29.07.2021 року ОСОБА_2 було сплачено на рахунок ОСОБА_4 96 000 грн., 95 000 грн., 93 500 грн., 70 000 грн., 77 350 грн., що загалом становить 431 850 грн.(т.1 а.с. 81-85).

Встановивши фактичні обставини справи, оцінивши досліджені докази, суд першої інстанції визнав доведеним, що внаслідок тривалого перебування під слідством та судом ОСОБА_2 була завдана моральна шкода та вона зазнала моральних страждань внаслідок застосованих до неї заходів забезпечення кримінального провадження, обмежень вільного пересування, вільного розпорядження своїм майном, вимушеністю доводити свою невинуватість. Також, оскільки пред`явлене звинувачення стосувалося професійної діяльності позивача її ділова репутація була поставлена під сумнів. Таким чином, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності було порушено звичайний життєвий уклад позивача, її нормальні життєві зв`язки, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції визнав, що ОСОБА_2 набула права на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції, з огляду на встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на момент розгляду справи (6 700 грн.) та період перебування позивача під слідством та судом (23.02.2017 р. - 01.12.2020 р. - 3 роки 9 місяців 8 днів), виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, дійшов висновку про необхідність стягнення з держави Україна на користь позивача в рахунок завданої моральної шкоди 303 287 грн. Відшкодування моральної шкоди в мінімальному гарантованому розмірі буде достатньою та справедливою компенсацією втрат, яких зазнав позивач у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача щодо недоведеності позивачем завдання моральної шкоди та розміру відшкодування, тому що є такий, що набрав законної сили виправдувальний вирок, який є підставою для відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, доводи позивача про моральні страждання, на думку суду, є переконливими і відповідачами не спростовані і призначене відшкодування є гарантованим мінімумом, на який позивач має право розраховувати.

Водночас, судом першої інстанції не встановлено підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у більшому розмірі, ніж встановлений законом мінімальний розмір. Застосовані до позивача запобіжний захід, відсторонення від роботи, а також арешт належного майна, на думку суду, у спірних правовідносинах не є підставою для збільшення мінімального розміру моральної шкоди. Правомірність вказаних вище процесуальних дій позивачем не оскаржувалася. Крім того, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не призвело до позбавлення позивача волі та полягало у обмеженні свободи пересування з 21:00 год. до 07:00 год., позивач була зобов`язана не залишати житло у цей час. При цьому, доказів істотного збільшення мінімально гарантованого Законом розміру відшкодування суду надано не було.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 431 850 грн понесені нею за весь час кримінального провадження.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір про надання правової допомоги від 23.02.2017 року, додаткову угоду від 01.03.2017 року, акт прийому-передачі наданої правової допомоги від 10.06.2021 року, в якому наведено детальний опис робіт та наданих послуг, а також квитанції про їх оплату загальним розміром 431 850 грн. (т.1 а.с.75-85). Таким чином, суд першої інстанції визнав, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження сум, сплачених нею у зв`язку з поданням юридичної допомоги, які в силу п.4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», мають бути відшкодовані ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позову та його часткове задоволення, а саме стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 735 137 грн. (303 287 грн. + 431 850 грн.) на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, та компенсації сум, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статті 56 Конституції України.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя ( ч.5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частиною 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу було спричинено моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула у зв`язку із постановленням відносно неї виправдувального вироку, та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування за рахунок державного бюджету на користь позивача моральної шкоди.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції на підставі належної оцінки поданих сторонами доказів, врахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування ОСОБА_2 під слідством та судом протягом 3 років 9 місяців та 8 днів у період із 23.02.2017 року по 01.12.2020 року, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 303 287 грн., яка визначена з урахуванням конкретних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує, що ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25.02.2017 року застосовано до ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 21 години до 07 години наступної доби. Тобто, до ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час, що за ступенем своєї жорсткості є менш суворим у порівнянні з іншими, зокрема, тримання під вартою. У денний час вона не була обмежена у пересуванні, спілкуванні з людьми та не перебувала у несприятливому середовищі.

З урахуванням викладеного, за результатами розгляду справи в апеляційному порядку, враховуючи фактичні обставин справи та норм права, якими вони врегульовані, колегія суддів погоджується із розміром компенсації моральної шкоди, присудженої до стягнення.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди підлягає залишенню без змін.

В частині відшкодування судом першої інстанції за рішенням суду витрат на правову допомогу, понесених у межах кримінального провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

При цьому, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №303/3973/17 (провадження №61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі №335/10173/19 (провадження №61-5223св21) та від 09 червня 2022 року у справі №759/2952/20 (провадження №61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18, провадження № 61-9124св20, вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно із частинами першою, третьою та п`ятою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження вказаних витрат ОСОБА_2 надано належним чином засвідчені копії договору про надання правничої допомоги від 23 лютого 2017 року, додаткової угоди до цього договору від 01 березня 2017 року, акту виконаних робіт від 10 червня 2021 року за договором про надання правової допомоги від 23 лютого 2023 року та квитанцій про сплату гонорару №11 від 27 липня 2021 року у розмірі 96 000 грн., №5 від 28 липня 2021 року у розмірі 95 000 грн., №38 від 28 липня 2021 року у розмірі 93 500 грн., №12 від 29 липня 2021 року у розмірі 70 000 грн., №23 від 29 липня 2021 року у розмірі 77 350 грн. ( а.с. 75-85).

Тобто, фактичне понесення ОСОБА_2 витрат на правову допомогу підтверджується достатніми та належними доказами.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_2 сум, сплачених нею у зв`язку із наданням їй юридичної допомоги, оскільки сукупність наявних в матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатом Кундіусом І.В. правничої допомоги у межах кримінального провадження.

Враховуючи значний період кримінального переслідування ОСОБА_2 та зважаючи на складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), а також критерію розумності їх розміру, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначений їх розмір є співмірним з обсягом наданих юридичних послуг.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності документального підтвердження участі адвоката Кундіуса І.В. в судових засіданнях у Фрунзенському районному суді м. Харкова, Харківському апеляційному суді та Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки згідно вироку Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року, ухвали Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року та постанови Верховного Суду від 09 червня 2021 року участь у кримінальному провадження відносно ОСОБА_2 приймав адвокат Кундіус І.В., а ОСОБА_2 прийняла надані адвокатом Кундіусом І.В. послуги та оплатила їх.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування ОСОБА_2 сум, сплачених нею у зв`язку із наданням їй юридичної допомоги, підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 адвоката Кундіус Іллі В`ячеславовича та Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 травня 2023 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов