ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/1142/21 Номер провадження 22-ц/814/2316/23Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною представника ОСОБА_1 , адвоката Гавриленка Олексія Володимировича на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року позивач звернувся із позовом до ОСОБА_1 з вимогою стягнути з відповідача борг за борговими розписками від 28 грудня 2019 року та від 21 січня 2020 року в сумі 74832,65 доларів США.

В обгунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 28 грудня 2019 року він позичив відповідачу ОСОБА_1 гроші в сумі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США зі сплатою щомісячних процентів в розмірі 4 %, які він зобов`язався повернути до 01.03.2020 року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем ОСОБА_1 розпискою. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 позивачу до обумовленого в договорі строку грошей не повернув, позивач звернувся до останнього з листом-вимогою в якому вимагав протягом семи днів від дня пред`явлення вимоги повернути суму основного боргу в розмірі 20000,00 доларів США, щомісячні проценти за період з 28.12.2019 року по 27.09.2021 року в розмірі 16796,30 доларів США розраховані відповідно до умов розписки, 3 % річних в розмірі 960,23 доларів США, а всього 37756,53 доларів США.

Крім того, позивач вказував що 21 січня 2020 року позичив відповідачу ОСОБА_1 гроші в сумі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США зі сплатою щомісячних процентів в розмірі 4 %, які він зобов`язався повернути до 21.03.2020 року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем ОСОБА_1 розпискою. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 позивачу до обумовленого в договорі строку грошей не повернув, позивач звернувся до останнього з листом-вимогою в якому вимагав протягом семи днів від дня пред`явлення вимоги повернути суму основного боргу в розмірі 20000,00 доларів США, щомісячні проценти за період з 21.03.2020 року по 27.09.2021 року в розмірі 16165,07 доларів США розраховані відповідно до умов розписки, 3 % річних в розмірі 911,05 доларів США, а всього 37076,12 доларів США.

Посилаючись на вищевикладене позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг в сумі 74832,65 доларів США за двома борговими розписками від 28 грудня 2019 року та від 21 січня 2020 року.

15 грудня 2021 року відповідачем подано до суду відзив, в якому він посилався на те, що позовні вимоги позивача не визнає, вказує на те, що боргові розписки від 28.12.2019 року та від 21.01.2021 року були написані ним в один день під впливом обману, не будучи спрямованими на реальне настання правових наслідків, а договір позики за цими розписками не було укладено.

04 травня 2022 року позивачем було подано до суду позовну заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 76474,23 доларів США боргу, що включає: основний борг в розмірі 20000,00 доларів США, щомісячні проценти за період з 28.12.2019 року по 29.04.2022 року в розмірі 17265,31 доларів США розраховані відповідно до умов розписки, 3 % річних в розмірі 1312,01 доларів США, а всього 38577,32 доларів США за борговою розпискою від 28 грудня 2019 року та основний борг в розмірі 20000,00 доларів США, щомісячні відсотки в розмірі 4 % місячних за період з 21.03.2020 року по 29.04.2022 року в розмірі 16634,08 доларів США розраховані відповідно до умов розписки, 3 % річних в розмірі 1262,83 доларів США, а всього 37896,91 доларів США за борговою розпискою від 21 січня 2020 року (а.с. 98-99).

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , в рахунок заборгованості за договором позики грошових коштів від 28.12.2019 року в сумі 22 887,41 (дванадцять дві тисячі вісімсот вісімдесят сім доларів США 41 центів США).

Стягнуто з ОСОБА_1 , , на користь ОСОБА_2 , в рахунок заборгованості за договором позики грошових коштів від 21.01.2020 року в сумі 22 848,46 (дванадцять дві тисячі вісімсот сорок вісім доларів США 46 центів США).

В іншій частині позовних вимого відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судові витрати в сумі 6810,00 (шість тисяч вісімсот десять гривень 00 копійок).

Непогодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 .Скарга мотивована тим, що рішення районного суду винесено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що грошову суму у розмірі 40 000 дол.США він не отримував, зазначає що позивач ввів його в оману , адже отримавши боргові розписки , кошти ОСОБА_1 , ОСОБА_2 так і не надав.

Скаржник зазначає , що суд першої інстанції обмежив його право на судовий захист відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-технічної експертизи. Представник відповідача вказує, що висновок експерта № 1459/22-34 від 01.06.2022 року є неповним та неясним , оскільки в ньому не надано відповідь на поставлені питання , хоча можливість проведення відповідної експертизи зі встановлення абсолютної давності виконання рукописного тексту передбачена главою 3 розділу 1 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень»

У зв`язку із викладеним апелянт просить скасувати рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року, та прийняти нове , про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судовим розглядом встановлено, що 28.12.2019 року між сторонами був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США під щомісячні 4 % терміном на 2 місяці, які зобов`язувався повернути до 01.03.2020 року, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 62). На час розгляду справи в суді кошти ОСОБА_1 не надав доказів повернення відповідних коштів.

21 січня 2020 року між сторонами був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США під щомісячні 4 % терміном на 2 місяці, які зобов`язувався повернути до 21.03.2020 року, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 62). На час розгляду справи в суді кошти ОСОБА_1 не надав доказів повернення відповідних коштів.

Відповідно до частини першої статті 1046ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Згідно зі статтею 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (стаття 545 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013року у справі №6-63цс13 зроблено висновок, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), зазначено, що «положення статті 204ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення нотаріуса) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню».

У статті 629ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі №544/174/17(провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545ЦК України і вказано, що «у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

За приписами ст.524ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1946 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

За приписами 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речи насправді не були одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Доводи апеляційної скарги також стосуються не укладення договору позики у зв`язку із тим, що гроші зазначені у розписці відповідачу не передавалися, розписки складалися у січні-лютому 2021 року , та не були спрямовані на реальне настання правових наслідків , а договір позики за розпискою укладено не було.

Крім того , в апеляційній скарзі представник відповідача також зазначив про намір заявити клопотання про проведення відповідної судової технічної експертизи. Проте, в ході розгляду справи відповідне клопотання заявлено не було.

З матеріалів справи вбачається , що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідна експертиза проводилася.

Проте, у висновку експертизи зазначено про неможливість надати відповідь на поставлені на вирішення питання. Вказана обставина є одним із основних аргументів апеляційної скарги , у якому скаржник наголошує на невідповідність дат зазначених у розписках реальним датам їх складання, як наслідок відсутня істотна умова договору позики, що є підставою для відмови у позові.

Так, апеляційний суд звертає увагу , що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.( постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 520/19325/18)

ОСОБА_1 не заперечує, що розписки написані ним власноручно. Доказів, що свідчили б про неотримання ним коштів за розписками суду не надано.

Крім того, істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписках. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена, відтак, суд відхиляє аргументи скаржника , щодо відсутності істотних умов договору та наявності підстав для відмови у позові .

Крім того, судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами , та три відсотки річних у порядку ст. ст. 625 ЦК України.

Переглядаючи рішення у вказаній частині , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що , оскільки умовами договорів позики (розписками) було передбачено нарахування 4% за користування грошовими коштами , та визначено період за який підлягають стягненню такі кошти , а отже вказана вимога підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції вимогу про стягнення трьох відсотків річних задоволено частково. Колегія суддів не вбачає підстав вважати розрахунки місцевого суду невірними , у зв`язку із чим , відсутні підстави для його скасування у відповідній частині.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини, у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про визнання доведеним існування між сторонами відносин на підставі договору позики й невиконання його умов відповідачем.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Гавриленка Олексія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А.Лобов