ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 січня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DN81AR56390395, відповідно до умов якого банк зобов?язався надати позичальнику кредит в розмірі 70 709,00 гри на термін до 22 червня 2015 року,а позичальник зобов?язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов?язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки.

Зазначив, що банк свої зобов?язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав позичальнику кредит. Проте в порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов?язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У зв?язку з чим станом на 08 вересня 2015 року позичальник має заборгованість 373 270.05 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 52 566,83 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом - 23 352,53 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом - 43 556,59 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором - 235 781,24 грн. а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 17 762,86 грн.

Вказав, що банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов?язань за кредитним договором, однак вимога була залишена без задоволення.

Просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь банку заборгованість в розмірі 373 270,05 грн за кредитним договором № DN81AR56390395 від 23 червня 2008 року та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 188 674,85 грн, в решті - відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2829.76 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 та Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подали апеляційні скарги, в яких ОСОБА_1 просив рішення скасувати в частині стягнення з нього заборгованості в розмірі 188 674,85 гри та ухвалити нове, яким в задоволенні позову в іній частини відмовити, застосувати строк позовної давності до вимог позивача, визнати договір поруки припиненим 24 жовтня 2014 року. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просив рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи; що в резолютивній частині рішення заборгованість за договором стягнуто з поручителя без посилання на солідарний порядок стягнення боргу, що при виконанні даного рішення та рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2012 року у справі Хо 2020/7591/2012 призведе до подвійного стягнення боргу; що за актом приймання заставного майна від 09 лютого 2010 року було передано у володіння позивача заставне майно та 10 грудня 2014 року банком здійснено зарахування частини заборгованості відповідача за кредитним договором в розмірі 39 000,00 грн, яку отримано позивачем за реалізацію заставного майна, натомість судом не вирахувано дану суму із загальної суми боргу; що під час примусового виконання заочного рішення, ухваленого в даній справі 10 грудня 2015 року, виконавчою службою було стягнуто за рахунок доходів боржника ОСОБА_2 на користь банку грошові кошти в розмірі 39 083,00 гри, яку також не вирахувано судом із загальної суми боргу; що відповідач допустив прострочення платежу припинив сплачувати кредит взагалі з березня 2009 року, таким чином, строк виконання зобов?язання в повному обсязі сплинув у травні 2009 року, натомість банк звернувся з даним позовом поза межами строку позовної давності 05 листопада 2015 року та строку поруки; що банк 23 жовтня 2009 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв?язку з чим строк виконання останнім зобов?язання за договором було змінено, що обумовило припинення поруки 24 жовтня 2014 року, а з даним позовом банк звернувся 05 листопада 2015 року, тому задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором з поручителя є безпідставним.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» мотивована тим, що судовим рішенням від 2012 року встановлено суму заборгованості ОСОБА_2 в розмірі 188 874,85 грн, однак погашення цієї заборгованості в повному обсязі не відбулось; що в позовній заяві банку від 2012 року заборгованість розрахована станом на 25 травня 2012 року, а в даній справі станом на 08 вересня 2015 року, тобто за інший період виникнення такої заборгованості, при цьому суми до стягнення за тілом кредиту в цих двох справах є різними, отже предмети спору також є різними, тому необгрунтованим є посилання суду першої інстанції на зазначене рішення, як на підставу відмови в позовних вимогах по ОСОБА_2 ; що кредитний договір належним чино не виконано, відповідно банк має право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів та стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором; що в даному випадку правовідносини між сторонами не припинилися, що не позбавляє банк права нараховувати заборгованість згідно договору та отримувати такі суми.

07 червня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній зазначив, що предмет застави було реалізовано та отримані кошти від реалізації 10 грудня 2014 року направлено на погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Так, сума від реалізації склала 39 000,00 грн, яка була розподілена на погашення заборгованості за тілом кредиту, комісії та пені. В розрахунку заборгованості 10 грудня 2014 року зменшено залишок простроченої заборгованості на 19 500,00 гри та в колонці «погашено пені» враховано 18 720,55 грн.

Відзиви апеляційні скарги до суду не надходили .

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково , рішення суду частково скасувати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 23 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір № DN81AR56390395, відповідно до умов якого банк зобов?язується надати позичальнику кредит в розмірі 70 709,00 грн з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 9,60% річних та з кінцевим строком повернення 22 червня 2015 року.

Відповідно до пункту 17.1 договору банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 70 709,00 грн, при цьому частина кредиту у розмірі 59 000,00 грн надається з метою придбання автомобіля марки Geely MR-7151A, 2008 року випуску , кузов № НОМЕР_1 державний номер НОМЕР_2 , який є предметом застави за даним договором, частина кредиту у розмірі 4595,00 грн - з метою сплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту у розмірі 34,00 грн на оплату реєстрації предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту у розмірі 7080,00 грн - з метою оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Період сплати з 23 по 27 число кожного місяця.

3 метою виконання зобов?язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 32 165,00 грн для сплати чергових страхових платежів.

Також передбачено сплату інших платежів на користь банку: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 7080,00 грн, що сплачується в момент видачі кредиту; винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,80% від суми виданого кредиту; винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16,9.

Розділом 14 цього договору передбачена відповідальність сторін та вирішення спорів. Зокрема, у випадку порушення позичальником зобов?язань, передбачених пп.6.2.2 та 6.2.3 договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочки.

У випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п.6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1,00 грн за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

У разі порушення позичальником будь-якого із зобов?язань, передбачених п.п.6.2.12, 6.2.13, 11.1.1, 11.1.2, 6.2.20 договору, він сплачує на користь банку штраф у розмірі 100% від вартості предмета застави, яка зазначена у п.17.10 договору.

У випадку порушення позичальником будь-якого із зобов?язань, передбачених п.п.6.2.15, 6.2.16, 6.2.22 договору, він сплачує на користь банку штраф в розмірі 25% від вартості предмета застави, яка зазначена у п.17.10 договору.

При порушенні позичальником будь-якого грошового зобов?язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов?язується сплатити банку штраф в розмірі 250,00 грн + 5% від суми невиконаного зобов`язання.

Відповідно до пункту 14.11 кредитного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років (а.с.12-16 том 1).

23 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання кредитного договору ознайомлений. у випадку невиконання боржником зобов?язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктами 11, 12 цього договору передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Порука за цим договором припиняться після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с. 18 том 1).

09 лютого 2010 року ОСОБА_2 , який допустив прострочку кредиту за договором №DN8IAR56390395 від 23 червня 2008 року, передав заставний автомобіль марки Geely MR-71511, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_3 . Вказаний автомобіль передано на його реалізацію та направлення отриманих коштів на погашення заборгованості в разі невиконання ним зобов?язань в банку (а.с. 1 13, 120 том 1).

У серпні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором №DNSIAR56390395 від 23 червня 2008 року (а.с. 138-140 том 1).

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2012 року у справі №2020/7591/2012 по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором, позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБаню» заборгованість за кредитно-заставним договором в розмірі 188 674,85 грн, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором в розмірі 200,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБаню» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1888,75 грн:

Вказаним судовим рішенням встановлено, що загальна сума заборгованості за кредитно-заставним договором №DN81AR56390395 від 23 червня 2008 року станом на 25 травня 2012 року складає 188 874,85 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 71 476,83 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 17 278,65 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом - 22 626,80 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором - 68 498,53 грн, штраф (фіксована частина) - 250,00 гри, штраф (відсоткова складова) - 8994,04 грн (а.с.135-137 том 1).

За розрахунком банку станом на 08 вересня 2015 року позичальник має заборгованість 373 270,05 грн, яка складається з заборгованості за кредитом 52 566,83 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом 23 392,35 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом - 43 930,39 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором - 235 781,24 грн, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (процентна складова) - 17 762,86 грн.

10 жовтня 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» направив на адреси відповідачів повідомлення від 06 жовтня 2015 року №30.1.0.0/2-523, в якому повідомив про те, що в порушення умов кредитного договору позичальник не погашав заборгованість за кредитом та розмір заборгованості становить 378 538,94 грн та просив у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість, а у разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (а.с.8, 9-11 том 1).

Як вбачається з відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №96113/14.6-39 від 29 жовтня 2020 року на виконанні відділу знаходиться виконавче провадження (ВП № 56173278) з примусового виконання виконавчого листа № 640/18853/15-ц від 08 квітня 2016 року виданий Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму боргу в розмірі 373 270,05 грн. На теперішній час, заборгованість ОСОБА_2 , за виконавчим провадженням складає: сума боргу перед стягувачем - 334 186.67 грн, сума боргу по виконавчому збору - 33 418.72 грн (а.с. 100 том 1).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов?язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов?язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов?язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов?язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов?язання є його порушенням.

Щодо стягнення на користь банку заборгованості із поручителя ОСОБА_1 колегія суддів виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника виконання ним свого зобов?язання. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов' язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов?язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов?язання; сплата неустойки; відшкодування збитків (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої ст.544ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою , боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники , якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час зміни банком строку виконання основного зобов?язання за спірним кредитним договором, порука припиняється закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняться, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору поруки від 23 червня 2008 року визначили строк чинності поруки у пункті 12, погодивши, що порука

ОСОБА_1 припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором від 23 червня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_2 .

Аналізуючи зміст частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку, що визначений вказаною нормою строк припинення поруки (який на момент виникнення спірних правовідносин складав шість місяців) застосовується виключно у тому разі, якщо такий строк не встановлено у самому договорі поруки. Зміна строку виконання основного зобов?язання шляхом реалізації кредитором права на дострокове стягнення суми заборгованості не змінює строк чинності поруки, визначений сторонами у договорі поруки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 725/3981/14 (провадження № 61-10358сво19).

Позовна заява банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатами розгляду якого заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2012 року у справі № 2020/7591/2012, датована 06 серпня 2012 року. Із даним позовом банк звернувся 05 листопада 2015 року, отже позивачем, з огляду на положення пункту 12 договору поруки, не пропущений передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк, тому порука ОСОБА_1 не є припиненою.

Отже, зважаючи на солідарний характер зобов?язань ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перед банком, відповідач ОСОБА_1 має відповідати перед позивачем поряд із відповідачем ОСОБА_2 за неналежне виконання останнім своїх зобов`язань за кредитним договором, тобто позовні вимоги у визначеній сумі мають бути задоволені щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦІК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦІК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» перед зверненням до суду у цій справі про солідарне стягнення на свою користь з відповідачів заборгованості за кредитним договором звертався з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова про стягнення заборгованості за кредитним договором за результатами розгляду якого заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2012 року у справі № 2020/7591/2012 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором в розмірі 188 674,85 грн, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором в розмірі 200,00 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1888,75 грн.

Отже, банк використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов кредитного договору №DN81AR56390395 від 23 червня 2008 року шляхом подачі позову у справі №2020/7591/2012.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такими діями Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», як кредитор, на власний розсуд змінив умови основного зобов?язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, встановивши, що зі спливом строку кредитування у зв?язку з пред?явленням 06 серпня 2012 року Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» позову, зокрема, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитно-заставним договором банк втратив право нараховувати проценти за кредитом після 06 серпня 2012 року, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статей 530, 1048, 1050 ЦК України і дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог щодо нарахування указаного виду заборгованості поза межами кредитування.

Матеріали справи свідчать та сторонами не заперечується, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2012 року у справі №2020/7591/2012 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором в розмірі 188 674,85 грн, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м. Харкова на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно- заставним договором в розмірі 200,00 гри; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1888.75 грн.

Таким чином, в даному випадку банком використано право дострокового стягнення всієї суми кредиту з ОСОБА_2 , який визначено в загальній сумі у вказаному судовому рішенні в розмірі 188 874,85 грн.

За поясненнями банку вказане судове рішення було виконано 10 грудня 2014 року та реалізовано предмет застави, автомобіль, за суму 39 000,00 грн.

Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

А отже , у позивача на підставі положень статті 591 ЦК України, статті 24 Закону України «Про заставу» виникло право щодо стягнення залишку боргу за кредитним договором.

Відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов?язання у повному обсязі погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов?язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, основна сума боргу сплачується в останню чергу після погашення процентів і неустойки.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що загальна сума заборгованості за кредитно-заставним договором № DN81AR56390395 від 23 червня 2008 року станом на 25 травня 2012 року складає 188 874,85 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 71 476,83 грн. процентами за користування кредитом - 17 278,65 грн, заборгованості з комісії за користування кредитом - 22 626,80 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов?язань за договором - 68 498,53 грн, штраф (фіксована частина) - 250,00 гри, штраф (відсоткова складова) - 8994.04 грн.

Як вбачається з відповіді Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №96113/14.6-39 від 29 жовтня 2020 року на виконанні відділу знаходиться виконавче провадження (ВП № 56173278) з примусового виконання виконавчого листа №640/18853/15-ц від 08 квітня 2016 року виданий Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму боргу в розмірі 373 270,05 грн. На теперішній час, заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим провадженням складає: сума боргу перед стягувачем - 334 186,67 грн, сума боргу по виконавчому збору - 33 418,72 грн.

Враховуючи вимоги статті 534 ЦК України та умови кредитного договору щодо порядку погашення заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне вирахувати із вказаної заборгованості суму отриману банком від реалізації предмета застави. Також, необхідно вирахувати і сплачену боржником суму в рахунок погашення в порядку примусового виконання судового рішення за виконавчим листом №640/18853/15-ц від 08 квітня 2016 року виданий Київським районним судом м. Харкова в розмірі 39 083,38 грн (373 270,05 гри- 334 186,67 грн).

В даній позовній заяві банком заявлено до стягнення заборгованість за тілом кредиту в розмірі 52 566,83 гри, тому саме в цьому розмірі підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту.

Після вирахування 78 083,38 грн (39 000,00 гри + 39 083,38 грн) з заборгованості за кредитом ,залишок заборгованості становить 92 131.47 гри (78 083,38 гри - 9244,04 гри штрафи = 68 839,34 гри: 68 839,34 грн - 68 498,53 гри пеня - 340,81 грн: 22 626,80 гри комісія - 340,81 = 22 285,99 грн).

При цьому, колегія суддів зазначає, що вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за комісію за користування кредитом задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п?ятої статті 11, частин першої, другої, п?ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на школу споживача. Якщо положення поговору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недйсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного від 16 січня 2019 року у справі №686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), від 20 березня 2019 року у справа №130/904/16-ц (провадження №61-16542c18), від 28 серпня 2019 року у справі №343/557/15-ц (провадження № 61-23026в18) та інші.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов?язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність » відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

3 Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв?язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об?єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначаться на споживачах. У наведених «Керівних принципах інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Кредитний договір укладено 23 червня 2008 року, тобто вже після внесення відповідних змін та пунктом 17.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку щомісячну винагороду 0,80% за надання фінансового інструменту.

При цьому, в позовній заяві банк просить стягнути заборгованість з комісії за користування кредитом.

Таким чином, наведене призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п?ятої статті 11, частин першої, другої, п?ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов?язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що у позичальника дійсно утворилась заборгованість перед банком за кредитним договором в розмірі 69 845,48 грн, з яких тіло кредиту - 52 566,83 грн, відсотки - 17 278,65 грн, і яка в даному випадку підлягає солідарному стягненню з поручителя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач допустив прострочення платежу та припинив сплачувати кредит взагалі з березня 2009 року, таким чином, строк виконання зобов?язання в повному обсязі сплинув у травні 2009 року, натомість банк звернувся з даним позовом поза межами строку позовної давності 05 листопада 2015 року, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п?ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Позовна давність переривається у разі пред?явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Позовна давність шляхом пред?явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред?явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов?язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред?явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб?єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14- 159цс19).

Відповідно до пункту 14.11 кредитного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Внаслідок пред?явлення банком позову в серпні 2012 року про дострокове погашення заборгованості у справі № 2020/7591/2012, передбачений пунктом 14.11 кредитного договору п?ятирічний строк позовної давності перервався і його перебіг почався заново. Отже, звернення до суду з цим позовом у 2015 році відбулось у межах п?ятирічного строку.

За таких обставин рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 підлягає скасуванню та зазначенням про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості в розмірі 69 845,48 грн, а апеляційна скарга ОСОБА_1 частковому задоволенню.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним с рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим с рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з?ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволения позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд мас враховувати положення статті 14| ЦІІК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тож ,зважаючи на вищезазначене , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню , а рішення Київського районного суду

Відповідно до п.2,ч.1,ст.. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пп.3-4, ч.1,ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги банку задоволено на 18,71%, тому сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 1047,58 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

При цьому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково на 31,84% (50,55%-18,71%), тому судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1350,06 грн підлягає стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 302,48 грн (1350,06-1047,58). У зв?язку з чим оскаржуване рішення і в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 14 січня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 23.06.2008 року № DN81AR56390395 в розмірі 188 674 грн. 85 коп. на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - скасувати , провадження у цій частині закрити .

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості в сумі 188 674 грн. 85 коп. скасувати .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23.06.2008 року № DN81AR56390395 в сумі 69 845,48 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 302, 48 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов