Справа № 629/2386/22
Номер провадження 2/629/101/23
06.02.2023 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Каращука Т.О., за участю секретаря судового засідання Коваленко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є співвласницею квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім нею в квартирі зареєстровані: чоловік ОСОБА_3 , син- ОСОБА_4 , відповідач по справі. Відповідач з грудня 2013 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-яких витрат по утриманню житла, участі у спільному побуті не приймає, особистих речей та майна, яке належить відповідачу у квартирі немає. Вказала, що перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинить, за захистом свого порушеного права на проживання останній ні до суду, ні до інших державних органів не звертався. Вказала, що реєстрація відповідача у квартирі тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. На підставі викладеного просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 22 грудня 2022 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надав.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше.
Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1999 року ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №9096, виданої відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області від 26.11.2019 року.
Відповідач хоча і зареєстрований у даній квартирі, але в ній не проживає тривалий час, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-яких витрат по утриманню житла, участі у спільному побуті не приймає, особистих речей та майна, яке належить відповідачу у квартирі немає.
Факт не проживання відповідача ОСОБА_2 у квартирі з грудня 2013 року підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації, складених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 10 серпня 2021 року, 10 січня 2022 року та 10 жовтня 2022 року.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382 -VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.»
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає близько 8 років, на даний час знаходиться за межами України, комунальні послуги не сплачує, не несе будь-які витрати по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , мала право звернутися з даним позовом до суду та вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання, визнавши останнього таким, що втратив право на користування спірним житлом, у зв`язку з чим, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.
Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн.40 коп.
Керуючись ст.ст. 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Уварово, Тамбовської області, Російської Федерації, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Довгорукове, Багратионівського району, Калінінградської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Уварово Тамбовської області, Російської Федерації, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Тимур КАРАЩУК