Ухвала

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 638/1075/20

провадження № 61-13315ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 28 грудня 2010 року, за умовами якої отримала кредит у розмірі 27 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду та те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає умови договору про надання банком банківських послуг, вона ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банку про їх затвердження, що підтверджується її підписом у анкеті-заяві. Умови та Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Банку, є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Заявою позичальниці підтверджується, що вона повністю поінформована про умови кредитування у банку, які викладені на банківському сайті.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 08 грудня 2019 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 136 154,35 грн, з яких: 87 354,57 грн - заборгованість за тілом кредиту; 13 871,76 грн - заборгованість за відсотками; 27 968,29 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 6459,73 грн - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість по кредитним договором у розмірі 136 154,35 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 грудня 2010 року № б/н у розмірі 87 354,57 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідачки про ознайомлення з ними, а тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема наявності у позичальниці зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки відповідачка користувалася кредитними коштами, частково здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 87 354,57 грн, яка неспростована ОСОБА_1 , отримана сума кредиту підлягає стягненню з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк». Відмовляючи у застосуванні наслідків строку позовної давності, суди виходи з того, що відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки, тобто 05/2020, позивач звернувся до суду з вимогами 28 січня 2020 року, тобто в межах трирічного строку. Враховуючи, що позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачкою щодо розміру відсотків, штрафів, порядку користування кредитними коштами, в іншій частині позов не підлягає задоволенню.

29 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 136 154,35 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (248 100,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «б», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що наведені заявницею обставини, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваними судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки ОСОБА_1 не зазначено у якій саме конкретній справі (номер справи) вона позбавлена можливості спростувати такі обставини.

Посилаючись на наявність обставин, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження у малозначній справі, заявниця зазначає, що грошові зобов`язання перед банком можуть вплинути на її майновий стан.

Щодо доводів заявниці про те, що справа має для неї виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявниця не навела переконливих доводів та не надала відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для неї виняткове значення, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Зазначені доводи заявниці зводяться до незгоди із визначенням розміру заборгованості, присудженої до стягнення із неї, підставністю такого нарахування, обґрунтованістю розрахунку.

Втім, наведені доводи не можуть бути предметом оцінки щодо обставин, за наявності яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у малозначній справі, оскільки скрутний майновий стан та неможливість виконання судового рішення не є тими обставинами, з якими закон пов`язує можливість допуску до касаційного перегляду малозначної справи.

Отже, заявницею неналежно обґрунтовано в чому полягає таке виняткове значення у розумінні підпункту «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Вочевидь, непогодження заявниці з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний