КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Київ

Справа № 754/2529/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», яка подана представником Луньовою Анною Геннадіївною, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Панченко О.М.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

У лютому 2022 року позивач АТ «Альфа-Банк» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просить визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 03 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 40.29-48/263, відповідно до якого Банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором відповідач як іпотекодавець передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки позичальник неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, Банк звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та подав заяву до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 4.5.3 договору іпотеки від 03 липня 2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Державним реєстратором Алієвим Гусейном Азізом огли було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 січня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 січня 2019 року № 153932651, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк», а саме на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» та визначено правонаступником всього майна, прав та обов`язків з 15 жовтня 2019 року. Згідно з витягом з реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач та троє її малолітніх дітей. Малолітні діти зареєстровані в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача квартири в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітніх осіб.

Подальше проживання відповідача та її малолітніх дітей в квартирі, що належить на праві власності позивачу та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа-Банк». В зв`язку із викладеним звернувся до суду з даним позовом та просив визнати відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Сенс Банк» - Луньова А.Г. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на його незаконність, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481, вказує, що під час укладення Договору іпотеки жоден з трьох дітей не мав права користування спірною квартирою і не був в ній зареєстрований, а ОСОБА_4 проживала за іншою адресою і була зареєстрована у предметі іпотеки лише з 17 травня 2013 року. Діючи на шкоду кредитору, отримавши та витративши на власний розсуд кредитні кошти, ОСОБА_1 , не отримавши дозвіл іпотекодержателя, не уклавши з цього приводу додаткову угоду, навіть не повідомивши Банк, передала квартиру в користування неповнолітнім та зареєструвала їх. Такі дії явно є зловживання правом. Крім того, такими діями ОСОБА_1 свідомо порушила пряму заборону частини третьої статті 9 Закону № 898-IV «Про іпотеку» та вимоги п. 2.1.4. Іпотечного договору під час реєстрації місця проживання дітей.

Зазначає, що наявність фактичної можливості у відповідача користуватись належним на праві власності позивачу житловим приміщенням створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, що за відсутності добровільної згоди на це відповідача, можливо виключно в судовому порядку. Однак на даний час відповідачка не передала позивачу ключі від квартири, правовстановлюючі та інші технічні документи, не звільнила приміщення від особистих та побутових речей, та продовжує користуватись квартирою на власний розсуд без будь-яких на те законних підстав.

Вказує, що єдиним власником квартири є AT «Сенс Банк». Набуття права власності та реєстрація, на час розгляду справи, неправомірними та недійсними не визнані і не скасовані. Відповідач на час апеляційного перегляду користується та розпоряджається належною позивачу квартирою, хоч фактично і не проживає в ній, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належному йому нерухомим майном, тому враховуючи викладене, заявлений позивачем позов є належним способом захисту порушених прав позивача, за результатами розгляду якого слід усунути перешкоди позивачу в користуванні власністю, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Аналогічні доводи на задоволення позову, викладені у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц. Таким чином, у випадку набуття права власності на нерухомість, у передбачений законом спосіб, новий власник вправі вимагати від осіб, які проживають та користуються таким майном усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.

Суд першої інстанції акцентував увагу на правах осіб, які наразі фактично перебувають в межах не належної їм квартирі, в той час як права та законні інтереси власника такого житла цілковито знехтувані.

Зазначає, що втративши право власності на квартиру, відповідачі втратили відповідно до статті 317 ЦК України право користування. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена в праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Вищевказана позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд фактично порушив право позивача на захист порушеного права як власника нерухомого майна.

Звертає увагу, що позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку. Після набуття позивачем права власності на предмет іпотеки, у відповідача залишились ключі від вхідних дверей до квартири, усі правовстановлюючі документи на неї, відповідач користується квартирою для зберігання там особистих та побутових речей, у зв`язку із чим позивач не може в повній мірі розпоряджатись належним йому майном. Користується комунальними послугами, перекладаючи на AT «Сенс Банк» обов`язок по їх оплаті. Так, існує висока ймовірність (ризик) того, що відповідач і надалі буде вчиняти дії шодо незаконного розпорядження квартирою як то фактичне нею користування, здача в opeнду, реєстрація в ній третіх осіб тощо, чим чинитиме позивачу додаткові перешкоди в користуванні квартирою.

Відповідач правом на подання відзиву не скористалася.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідачі причини неявки не повідомили.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності представника банку ( а.с. 219).

За таких обставин колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник у зв`язку з тим, що позивач як новий власник набув право власності на квартиру, яка, як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, була предметом іпотеки, проте, позивач не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власники зареєстровані у цій квартирі. Проте, як вбачається з позовної заяви, позивачем не заявлено вимог про виселення відповідачів.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. При цьому виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що новий власник спірного житлового приміщення мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

У позовній заяві позивач також вказував, що місцеперебування відповідачів йому невідоме, факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації позивач підтвердити не може, про поважність причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації позивач не обізнаний.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, відповідні акти, складені балансоутримувачем будинку, щодо встановлення періоду часу не проживання та причин не проживання відповідачів у спірній квартирі на підтвердження вимог позивача саме щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів наявність підстав для втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням, а саме відсутність доказів на підтвердження непроживання відповідача та її дітей у спірній нерухомості. Вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач АТ «Сенс-Банк» (попередня назва АТ «Альфа-Банк») зазначав, що є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідача та її дітей. Позивач зауважує, що відповідач зі своїми дітьми продовжують проживати у належній позивачу на праві власності квартирі, відмовляються добровільно звільнити житлове приміщення, а тому позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання відповідача та її дітей такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03 липня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 40.29-48/263, відповідно до якого Банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти - кредит, надання якого здійснюється окремими траншами в межах максимального ліміту заборгованості - до 60 000 доларів США, на строк до 02 липня 2017 року. Кредит надано позичальнику на поточні потреби.

В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором відповідач як іпотекодавець передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором іпотеки від 03 липня 2007 року.

Позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, в зв`язку з чим кредитор звернув стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора.

Державний реєстратор Алієв. Г.А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 січня 2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 січня 2019 року № 153932651, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк» та визначено правонаступником всього майна, прав та обов`язків з 15 жовтня 2019 року.

Згідно з витягом з реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач та троє її неповнолітніх дітей.

Вважаючи своє право на розпорядження спірною квартирою порушеним, 15 лютого 2022 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з даним позовом про визнання відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі протоколу № 2/2022 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12 серпня 2022 року було вирішено змінити найменування банку АТ «Альфа-Банк» на «Акціонерне Товариство «Сенс Банк».

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У пункті 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі №753/72/17 Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 сформулював правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Верховний Суд у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 523/10217/20, дійшов висновку, що колишні власники та особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. При цьому Верховний Суд застосував принцип пропорційності та відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) викладено висновок, відповідно до якого загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення. Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК України, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

У разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Як встановлено з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» існували кредитні правовідносини, виконання зобов`язань за якими було забезпечене шляхом укладення Іпотечного договору. Цільове призначення кредиту - поточні потреби. Відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого кредитором були вжиті заходи згідно з умовами договору, внаслідок яких АТ «Уксоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа банк», набуто на підставі іпотечного застереження право власності на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 22 січня 2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк» на підстав повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору від 29 січня 2018 року та іпотечного договору від 03 липня 2007 року ( а.с. 16).

За змістом пункту 1.1.1 іпотечного договору від 03 липня 2007 року № 013/337-І, укладеного між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , предмет іпотеки, а саме квартира АДРЕСА_1 , належить іпотекодавцю (тобто відповідачу ОСОБА_1 ) на підставі договору дарування квартири, посвідченого 21 липня 2005 року Бережанською Н.П. , державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 9-949, а також зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 21 липня 2005 року за номером 724128 ( а.с. 10)

Такі обставини дають підстави для висновку про те, що спірна квартира придбана не за кредитні кошти, в забезпечення повернення яких був укладений іпотечний договір, а належала іпотекодавцю і боржнику ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 21 липня 2005 року, тобто до виникнення кредитних правовідносин та укладення договору іпотеки від 03 липня 2007 року.

Відповідно, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на передану в іпотеку квартиру до іпотекодержателя на підставі іпотечного застереження банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності відповідачу ОСОБА_1 . Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірне нерухоме майно у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15.

Отже, розглядаючи спірні правовідносини через призму втручання у право особи на проживання у спірному житловому приміщенні, оскільки позивач у такий спосіб фактично ініціює вирішення питання про її виселення з цієї квартири, колегія суддів зауважує, що така особа в контексті приписів статті 109 ЖК України не може бути виселена без надання іншого жилого приміщення, адже спірна квартира не була придбана за кредитні кошти.

Відповідач ОСОБА_1 як колишній власник квартири, що була набута нею на підставі договору дарування та передана іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, має право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням іншого постійного житла.

Банк, ініціювавши питання про виселення відповідачів із спірної квартири, не вказав у позовній заяві іншого постійного житлового приміщення, яке відповідно до частини другої статті 109 ЖК України має бути надане особам одночасно з їх виселенням.

Також у позові АТ «Сенс-Банк» (попередня назва - АТ «Альфа Банк») неодноразово звертає увагу суду на те, що станом на час звернення з позовом відповідач, яка не є власником квартири, надалі проживаючи в ній без будь-яких юридичних підстав, порушує його законні права власника нерухомого майна, що є підставою для визнання такої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до висновку щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, який надано суду першої інстанції Деснянською районною державною адміністрацією м. Києва 16.03.2023 року, мати дітей, відповідач ОСОБА_1 заперечує проти позбавлення її з дітьми права користування квартирою, оскільки до воєнного стану вони проживали в даній квартирі. Діти навчаються в школі та обслуговуються у лікаря-педіатра за місцем реєстрації. В цій квартирі вона живе з трьома дітьми, утримує їх самостійно, оскільки батько доньки помер, а батько її синів не бере участі у вихованні та утриманні своїх дітей. Таким чином, вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою має фактичним наслідком позбавлення цих осіб права на житло та відповідно їх виселення. Наразі діти на законних підставах зареєстровані та можуть проживати за зареєстрованим місцем проживання своєї матері. В даному випадку позбавлення дітей права користування квартирою не відповідає їхнім інтересам ( а.с. 121-124).

Позивачем не спростовано такі обставини та не доведено належними і допустимими доказами наявність у відповідачів іншого постійного житла, а також підстав для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, наслідком чого є фактичне позбавлення їх права на житло та виселення.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 523/10217/20, наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій банком на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК України на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 554/5501/20 та узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що наявність фактичної можливості у відповідача користуватись належним на праві власності позивачу житловим приміщенням створює перешкоди у реалізації власнику квартири, тобто позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном, висновків суду не спростовують та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги представника позивача також полягають у тому, що жоден із трьох дітей відповідача ОСОБА_1 на час укладення договору іпотеки не мав права користування спірною квартирою, не був у ній зареєстрований, відтак, ОСОБА_1 , діючи на шкоду кредитору, не отримавши дозволу іпотекодержателя, не уклавши додаткової угоди, не повідомивши банк, передала квартиру в користування неповнолітнім дітям та зареєструвала їх у спірній квартирі.

Проте зазначені доводи були предметом розгляду суду першої інстанції та в оскаржуваному рішенні суд надав їм належну правову оцінку та правильно відхилив їх.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірній квартирі з 27 серпня 2002 року. Діти відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно були зареєстровані у спірній квартирі після передачі відповідачем квартири в іпотеку банку, оскільки народились після укладення іпотечного договору від 03 липня 2007 року. Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований у квартирі 24.04.2009 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований у квартирі 17.05.2013 року. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , також була зареєстрована 17.05.2013 року.

При наданні висновку від 16.03.2023 року щодо розв`язання даного спору спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було встановлено, що батько ОСОБА_4 помер, іншого житла дитина не має. Відповідач ОСОБА_1 та батько її дітей ОСОБА_7 у шлюбі не перебували, разом не проживають, діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають разом з матір`ю, іншого житла також не мають ( а.с. 122).

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом приписів статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналіз зазначених статей дає підстави для висновку про досить обмежений обсяг прав, яким володіють малолітні та неповнолітні діти, зокрема, про те, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід виходити з того, чи втратили право користування житловим приміщенням їх батьки.

В ході судового розгляду встановлено відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки відповідач ОСОБА_1 як колишній власник квартири, що була набута нею на підставі договору дарування в 2005 році та передана іпотеку в 2007 році, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України, має право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням іншого постійного житла. Станом на час звернення з позовом жоден з дітей відповідача не досягли повноліття, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, дітей відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують, рішення суду першої інстанції не суперечить правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Наведені позивачем висновки Верховного Суду у постановах від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030, від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16 не є релевантними до спірних правовідносин у даній справі.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», яка подана представником Луньовою Анною Геннадіївною, - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.