ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 136/907/20

провадження № 61-3158св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 листопада

2022 року у складі судді Кривенка Д. Т. та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Голоти Л. О., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Концерн «Сімекс-Агро» (далі - ТОВ Концерн

«Сімекс-Агро»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після прийняття спадщини, їй стало відомо, що земельні ділянка, площею 2,9986 га, кадастровий номер :05:000:0159, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, яку вона успадкувала, перебуває у оренді ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» на підставі договору оренди землі від 05 січня 2009 року № д-159, укладеного між відповідачем та її матір`ю.

Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_2 договору оренди землі

від 05 січня 2009 року № д-159 не підписувала, а тому цей договір є неукладеним, з урахуванням заяви про зміну предмета та підстав позову, позивачка просила зобов`язати ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 2,9986 га, кадастровий номер :05:000:0159, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, шляхом повернення земельної ділянки позивачці.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 листопада

2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду

від 02 лютого 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, площею 2,9986 га, кадастровий номер :05:000:0159, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, шляхом повернення земельної ділянки ОСОБА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що за життя ОСОБА_2 договору оренди землі від 05 січня 2009 року №д-159 не підписувала. Відповідач не довів, що договір фактично виконувався обома сторонами з 2009 року, що дає підстави для висновку про його неукладеність.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

02 березня 2023 року ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду 02 лютого 2023 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц

(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)); суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, помилково взяв до уваги висновок експерта від 31 травня

2022 року № СЕ -19/102-22/4067-ПЧ, складений за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки його складено з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року

№ 53/5 (далі - Інструкція від 08 жовтня 1998 року).

Суд першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, не дослідив зібрані у справі докази, надані відповідачем на підтвердження факту виконання обома сторонами договору оренди землі від 05 січня 2009 року №д-159.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиву на касаційну скаргу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 06 березня 2023 року касаційну скаргу ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2023 року касаційну скаргу

ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» залишено без руху, надано заявнику строк для подання касаційної скарги у новій редакції відповідно до вимог статті 392 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2023 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано із Липовецького районного суду Вінницької області матеріали справи № 136/907/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2023 року матеріали справи № 136/907/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 28 травня 2002 року серії 1-ВН № 002055 ОСОБА_2 була власником земельної ділянки, площею 2,9986 га, кадастровий номер :05:000:0159, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Згідно з договором оренди землі від 05 січня 2009 року №д-159, укладеним від імені ОСОБА_2 , вона передала належну їй земельну ділянку в оренду

ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» на 20 років.

22 липня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис про зміну найменування ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» на ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та, відповідно, набула право власності на земельну ділянку площею 2,9986 га, кадастровий номер :05:000:0159, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 12 лютого 2021 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: чи виконано підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 05 січня 2009 року №д-159 ОСОБА_2 чи іншою особою.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 02 листопада

2021 року клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи задоволено.

Визначено, що як об`єкт експертного дослідження необхідно брати до уваги підпис у графі «Орендодавець», що розміщений в договорі оренди землі від 05 січня

2009 року №д-159; як вільний зразок підпису ОСОБА_2 необхідно брати до уваги підпис, що міститься на звороті оригіналу договору дарування над графою «підпис дарувальника».

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 17 березня

2022 року клопотання експерта про зміну питання, яке поставлене на вирішення експертизи, задоволено.

Визначено експерту для вирішення питання: однією чи різними особами виконані підпис в графі «орендодавець» у договорі оренди землі від 05 січня 2009 року

№д-159 та підпис у графі «підпис дарувальника» у договорі дарування

від 10 листопада 2008 року.

Згідно з висновком експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх спав України від 31 травня 2022 року № СЕ-19/102-22/4067-ПЧ, відповідаючи на питання «однією, чи різними особами виконані підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі

від 05 січня 2009 року № д-159 та підпис у графі «підпис дарувальника» в договорі дарування від 10 листопада 2008 року», експертом визначено, що підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 05 січня 2009 року № д-159 та підпис у графі «підпис дарувальника» в договорі дарування від 10 листопада 2008 року виконані різними особами.

Правове обґрунтування

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України (далі -

ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально, та згідно зі статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких земельних ділянок.

Водночас у випадку непідписання договору однією із сторін його не можна вважати неукладеним після повного чи часткового виконання всіма сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Якщо договір хоч і не був укладений, але виконувався його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність,

і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки

не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.

Тобто суд повинен встановити не лише факт використання орендарем спірного майна, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю і чи приймав він таку оплату.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним і може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення, ОСОБА_3 вказувала на те, що за життя її мати ОСОБА_2 не підписувала та не укладала договір оренди земельної ділянки, власником якої на цей час є вона.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій встановили, що підпис від імені ОСОБА_2 у договорі оренди землі від 05 січня 2009 року №д-159, виконаний не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком експерта від 31 травня 2022 року № СЕ -19/102-22/4067-ПЧ.

Перевіряючи доводи ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» про те, що суди помилково взяли до уваги висновок експерта від 31 травня 2022 року № СЕ -19/102-22/4067-ПЧ, складений за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи, оскільки його складено з порушенням вимог Інструкції від 08 жовтня 1998 року № 53/5, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 1.1 Інстанції від 08 жовтня 1998 року № 53/5 призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - експертизи та дослідження) судовим експертам державних спеціалізованих науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України (далі - експертні установи) та атестованим судовим експертам, які не є працівниками державних спеціалізованих установ (далі - експерти), їх обов`язки, права та відповідальність, організація проведення експертиз та оформлення їх результатів здійснюються у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним, Цивільним процесуальним, Господарським процесуальним кодексами України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства України, Митним кодексом України, Законами України «Про судову експертизу», «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з питань судово-експертної діяльності та цією Інструкцією.

Експертні дослідження виконуються в порядку, передбаченому для проведення експертиз (пункт 4.27 Інструкції від 08 жовтня 1998 року № 53/5).

Згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань.

Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), повинен(на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації (абзац перший пункту 1.3 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень).

Згідно з пунктом 1.4 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.

У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма № 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо).

Достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації (абзац перший пункту 1.13 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень).

Зазначене дає підстави для висновку про те, що питання щодо визначення достатності наданих органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу, належить експерту.

Суди попередніх інстанцій встановили, що дійсність підпису ОСОБА_2

у договорі дарування від 10 листопада 2008 року встановлено нотаріусом, а отже його достовірно виконано померлою.

У контексті наведеного Верховний Суд звертає увагу на те, що 02 листопада

2021 року відповідач подав до суду першої інстанції заяву, у якій зазначив, що під час проведення почеркознавчої експертизи необхідно дослідити два примірника договорів оренди землі від 05 січня 2009 року № д-159, а також використовувати як порівняльний матеріал документи, на яких достовірно встановлено, що підпис належить ОСОБА_2 , а саме - нотаріально завірений договір дарування від 10 листопада 2008 року.

Експерт вважав достатніми зразки почерку ОСОБА_2 , які містяться у договорі дарування від 10 листопада 2008 року та договорі оренди землі

від 05 січня 2009 року № д-159, для категоричного висновку про те, що підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 05 січня 2009 року № д-159 та підпис у графі «підпис дарувальника» в договорі дарування від 10 листопада

2008 року виконані різними особами.

У постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать зазначеному висновку Верховного Суду. Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, надаючи оцінку висновку експерта від 31 травня 2022 року № СЕ -19/102-22/4067-ПЧ, виходив з того, що експерт надав чітку та обґрунтовану відповідь на поставлене питання. Суди не встановили невідповідність такого висновку іншим матеріалам справи. Відповідач клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи не заявляв.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили докази, надані відповідачем на підтвердження факту виконання обома сторонами договору оренди землі від 05 січня 2009 року № д-159, а також не врахували висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, про те, що у випадку непідписання договору однією із сторін його не можна вважати неукладеним після повного чи часткового виконання всіма сторонами, є безпідставними.

Відхиляючи аналогічні посилання ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» на те, що договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном

і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач не довів належними та допустимими доказами факту виконання договору обома сторонами.

Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, критично оцінив надані відповідачем відомості та заяви про отримання ОСОБА_2 орендної плати за 2017- 2018 роки, які є неналежної якості, а тому не дають підстав для висновку про отримання ОСОБА_2 орендної плати.

Отже, фактично як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, взяли до уваги та дослідили надані відповідачем докази, надавши їм відповідну оцінку.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Доводи заявника про те, що суди попередніх інстанції помилково застосували висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц,

від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц про те, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, які можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, є безпідставними. Оскільки суди попередніх інстанцій урахували заяву відповідача про застосування позовної давності та, відмовляючи у її задоволенні, обґрунтовано врахували згадані висновки Великої Палати Верховного Суду, та дійшли правильного висновку про те, що до спірних правовідносин позовна давність не застосовується.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди

з оцінкою доказів, наданою судами першої та апеляційної інстанцій, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи

і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

у оскаржуваних судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій належно дослідили зібрані у справі докази, надали суди їм відповідну оцінку та правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої

статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 листопада

2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак