ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 жовтня 2023 року

м. Харків

справа № 638/15357/21

провадження № 22-ц/818/680/23; 22-ц/818/917/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року, та апеляційною скаргою ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 ( відповідно до заяви про збільшення позовних вимог) 25000 доларів США позики та 30345,57 доларів США складних процентів, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним поверненням позики та судові витрати, які виникли під час розгляду вказаної позовної заяви.

В обгрунтування позову зазначає, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній отримав у борг грошову суму у розмірі 25000 доларів США, відповідно до договору від 01 жовтня 2016 року. Відповідно до умов вказаного договору позичальник повинен був повернути борг двома платіжками до 30 вересня 2018 року, а саме до 10 липня 2018 року - шість тисяч доларів США - нараховані проценти та двадцять п`ять тисяч основну суму боргу. Як зазначає позивач нараховані проценти у розмірі шести тисяч позивач сплатив, проте основну суму боргу у розмірі двадцять п`ять тисяч доларів США - не сплатив.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 (ОСОБА_1) задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1) 5 000 доларів США, а також суму судового збору в розмірі 11350,00 гривень.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_3 за позовом ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до ОСОБА_2 про розподіл судових витрат - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (ОСОБА_1) 3190 ( три тисячі сто дев`яносто) доларів США.

В іншій частині в задоволенні вимог клопотання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (ОСОБА_1) 25000,00 доларів США позики, 30 345,57 доларів США складних процентів, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним поверненням позики, 1 000,00 фунтів стерлінгів судових витрат, понесених ОСОБА_1 (ОСОБА_1) на висновок експерта у галузі права щодо застосування права Англії та Уельсу від 27.09.2021 та 11 350,00 грн. судового збору за подання позовної заяви. При зміні рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.01.2023 у частині стягнення складних процентів відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України визначити, що складні проценти за ставкою 0,055% на день із щомісячним складанням (капіталізацією) за несвоєчасне повернення позики будуть нараховуватися до моменту повного виконання ОСОБА_2 рішення суду у даній справі. Вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач в електронному листуванні неодноразово визнавав за собою борг перед позивачем і за результатами переговорів щодо повернення боргу сторонами було підписано 23-25.07.2018 шляхом обміну електронними повідомлення договір позики № 1. Вказує, що договір позики № 1 було укладено сторонами за правом Англії та Уельсу, про що прямо вказано у п. 6.1. договору. Зазначає, що відповідно до пункту 1.1. договору позики № 1 відповідачу потрібно було повернути позивачу позику у розмірі 25 000,00 доларів США, а також сплатити нараховані прості проценти за ставкою 12% річних двома частинами наступним чином: нараховані проценти у розмірі 6 000, 00 доларів США 10.07.2018 або раніше; та основну суму Позики у розмірі 25 000,00 доларів США 30.09.2018 або раніше. Відповідач сплатив позивачу нараховані прості проценти у розмірі 6000,00 доларів США, але не повернув позивачу основну суму позики. У зв`язку з неповерненням відповідачем до 30.09.2018 основної позики у розмірі 25 000,00 доларів США позивач просив суд стягнути з відповідача складні проценти за щоденною ставкою 0.055% відповідно до пункту 1.2 договору позики № 1. Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що у вказаному вище висновку експерта у галузі права щодо застосування права Англії та Уельсу аналізувалося питання законності стягнення складних відсотків за договором позики № 1. Вказує, що позивач категорично не погоджується з доводами суду першої інстанції про відмову у стягненні з відповідача 20 000,00 доларів США основної заборгованості. Зазначає, що у матеріалах справи міститься банківська квитанція банку AKBANK T.A.S. (Туреччина) за 14.06.2016, яка підтверджує, що позивач перерахував 14.06.2016 зі свого рахунку у банку AKBANK T.A.S. (Туреччина) 20 000,00 доларів США на рахунок словенської компанії STOKMAN TRGOVINA D.O.O. Вказує, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що хоча 20 000,00 доларів США і були сплачені позивачем на рахунок словенської компанії, вони призначалися і були фактично отримані саме відповідачем, про це, зокрема, свідчать дані електронного листування між позивачем та відповідачем, зафіксованого у Звіті про фіксацію № 49/2022-ЗВ. Звертає увагу суду на те, що той факт, що платіж у розмірі 20 000,00 доларів США було здійснено 14 червня 2016 року, тобто до 01 жовтня 2016 року як дати, з якої договір позики № 1 набрав чинності ретроспективно, на думку Позивача, жодним чином не створює підстав для відмови у задоволенні його позовної вимоги про стягнення з Відповідача 20 000,00 доларів США. Звертає увагу суду на те, що причини, з яких суд першої інстанції відмовив у стягненні складних процентів, нарахування яких передбачено п.1.2. договору позики № 1, чітко не викладені у тексті оскаржуваного рішення. Вважає, що суд першої інстанції обмежився суперечливими доводами про те, що нібито позивач обґрунтовував необхідність стягнення складних процентів ч. 10 ст. 265 ЦПК України, яка такі питання не регулює. Між тим, позивач зазначає, що він дійсно посилався на ч. 10 ст. 265 ЦПК України у п. 2 резолютивної частини позовної заяви, однак робив посилання на цю процесуальну норму не як на підставу для стягнення складних процентів, а як на підставу для визначення у судовому рішенні того, що проценти будуть нараховуватися до повного виконання рішення суду. Вказує, що судом першої інстанції було допущене порушення норм процесуального права (ч. 8 ст. 141 та ч. 1 ст. 246 ЦПК України), яке полягало у вирішенні питання про судові витрати Позивача у вигляді витрат на замовлення висновку експерта у галузі права щодо застосування права Англії та Уельсу на етапі прийняття рішення по суті позовних вимог за наявності заяви Позивача про вирішення питання про судові витрати шляхом ухвалення додаткового рішення.

Також ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою на додаткове рішення суду першої інстанії, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (ОСОБА_1) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 890,00 доларів США; витрати на підготовку висновку експерта у галузі права від 27.09.2021 щодо застосування права Англії та Уельсу у розмірі 1 000,00 фунтів стерлінгів; витрати на замовлення звітів про фіксацію і дослідження змісту веб-сторінок у розмірі 13 968,00 грн.; витрати на переклад письмових доказів у розмірі 12 462,00 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що позивачем було доведено понесення витрат на підготовку висновку експерта у галузі права стосовно застосування права Англії та Уельсу у розмірі 1 000,00 фунтів стерлінгів, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 700.00 дол. США, витрат на замовлення звітів про фіксацію у розмірі 13 968,00 грн., які неправомірно не було стягнуто судом першої інстанції з Відповідача.

Крім того, з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 , який просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.01.2023 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5000 доларів США, а також суми судового збору в розмірі 11350,00 гривень.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що позивач, стверджуючи про укладення договору від 01 жовтня 2016 року та виникнення між сторонами зобов`язань, на підтвердження цього факту надав суду лише «сканкопії» цього договору та якихось електронних листів. Разом з тим, «сканкопії» договору та роздруківки електронної переписки не є належним доказом укладення між сторонами зазначеного договору та вчиненням сторонами дій, спрямованих на виникнення та виконання зобов`язань за цим договором. Зазначає, що електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати положенням Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Таким чином надані позивачем «сканкопія» договору від 01 жовтня 2016 року та роздруківки електронного листування не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5,7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами у справі. Зазначає, що позичем не надано належних та допустимих доказів, а місцевим цивільним судом не було встановлено, що копії договору та платіжного доручення від 11 жовтня 2016 року створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі обставини унеможливлюють ідентифікацію відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення. Отже, чинне законодавство України не передбачає можливості укладення договорів у електронній формі з підписанням сканкопій, без підписання цих договорів електронним цифровим підписом уповноважених осіб. Таким чином договір від 01 жовтня 2016 року, яким позивачем обґрунтовано позовні вимоги, та який місцевий цивільний суд поклав в обґрунтування оскаржуваного рішення не є належним доказом наявності правовідносин між позивачем та відповідачем, та виникнення зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки такий договір фактично ніколи не укладався. Крім того, вказує, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що грошові кошти у розмірі 5000 доларів США було дійсно отримано відповідачем, зараховано на належний відповідачу рахунок у банку Банк оф Америка, оскільки відповідач не мав та не має рахунку у цьому банку, що ці грошові кошти у розмірі 5000 доларів США було використано відповідачем.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 , на рішення та додаткове рішення не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідні договірні відносини між сторонами виникли 01 жовтня 2016 року. Між тим, сторона позивача змогла довести передачу лише 5 000 доларів США відповідачеві за вказаним договором, тому стягненню підлягає лише зазначена сума.

Щодо розрахунку складних процентів, то позивач посилається на вимоги ч.10 ст. 265 ЦПК України, якою вказані питання не врегульовані.

При цьому, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції вирішив про наявність правових підстав для її розгляду за правилами діючого законодавства України.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було долучено до позовної заяви договір позики №1, укладений між громадянином США ОСОБА_1 та громадянином Франції ОСОБА_2 , згідно умов якого згідно умов якого останній приблизно 01 жовтня 2016 року отримав у борг грошові кошти в сумі 25 000 доларів США.

Відповідно до п.1.1 договору позики позичальник повинен погасити позику перед позикодавцем разом із нарахованими простими відсотками за ставкою 12% річних двома частинами таким чином:

Позичальник повинен виплатити позикодавцю нараховані відсотки за позикою у розмірі 6 000 доларів США не пізніше 10 липня 2018 року;

І позичальник повинен повернути позикодавцю основну суму позики не пізніше 30 вересня 2018 року.

Згідно п.1.2 договору позики якщо позичальник своєчасно не виплатить позикодавцю будь-який платіж, то на непогашений залишок позики й відсотків будуть нараховуватися відсотки за ставкою 0,055% на день із щомісячним складанням (капіталізацією) відсотків доти, доки сума боргу (разом із відсотками) не буде виплачена повністю.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.5 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний виплатити позикодавцю всі суми банківським переказом на банківський рахунок позикодавця, зазначений у додатку А до цього документа, або іншим чином передати суму погашення позикодавцю особисто готівкою.

Виплата відсотків позичальником не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання або неповне виконання його зобов`язань за цим договором.

Позичальник повинен зараховувати всі платежі, отримані від позичальника за цим договором, у першу чергу, як погашення зобов`язання позичальника зі сплати відсотків, а у другу чергу - як погашення основної суми заборгованості за позикою.

При цьому, пунктом 6.1 договору позики передбачено, що цей договір регулюється й тлумачиться відповідно до законів Англії та Уельсу, без урахування будь-яких положень, які можуть призвести до застосування законодавства іншої юрисдикції.

Цей договір укладений англійською мовою в двох оригінальних примірниках, по одному примірнику для кожної сторони.

Все листування між сторонами має вестися англійською мовою.

Сторони можуть обмінюватися документами, необхідними для виконання цього договору, а також підписаними додатками й доповненнями до цього договору з використанням засобів зв`язку (факсимільного або електронного) з подальшою доставкою оригіналів документів протягом 30 календарних днів після дати їхнього підписання.

Жодні поправки, доповнення або інші документи, що стосуються цього договору, не є чинними та не є невід`ємною частиною цього договору, якщо вони не оформлені в письмовій формі та не підписані уповноваженими представниками сторін (п.п.7.1-7.4 договору позики)

При з`ясуванні обставин, які випливають із зобов`язальних правовідносин за участю іноземного елемента вирішальне значення має вибір права, яким регулюються ці правовідносини.

Розгляд цивільних справ з іноземним елементом здійснюється за «законом суду», тобто юридичною підставою застосування іноземного права на території України є норми ЦПК України, Закон України «Про міжнародне приватне право» тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про міжнародне приватне право» у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин.

Сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України (стаття 43 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Статтею 32 цього Закону передбачено, що зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має з правочином найбільш тісний зв`язок.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що при визначенні права, яке підлягає застосуванню до договірних правовідносин з іноземним елементом застосовується наступний порядок: застосуванню підлягає право, обране сторонами; якщо сторони не обрали застосовне право, то воно визначається на підставі міжнародних договорів, учасником яких є Україна; якщо сторони не обрали застосовне право і немає міжнародного договору, який би його визначав, належить керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

Оскільки в даній справі наявний іноземний елемент, то на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про міжнародне приватне право».

Встановлення і застосування змісту іноземного права - це правозастосовний процес, який здійснюється судом на підставі та в межах національного права згідно із загальновизнаними принципами міжнародного права, такими, як: суверенна рівність держав, самовизначення, невтручання у внутрішні справи.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про міжнародне приватне право» при визначенні права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави.

Установлення змісту норми права іноземної держави регламентується статтею 8 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до частини першої цієї статті при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів (частина друга статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Положення частини третьої статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» надають також особам, які беруть участь у справі, право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду у встановленні змісту цих норм.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм. Якщо зміст норм права іноземної держави в розумні строки не встановлений, незважаючи на вжиті згідно з цією статтею заходи, застосовується право України.

Застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. Застосування норми права іноземної держави не може бути обмежене лише на тій підставі, що ця норма належить до публічного права (стаття 6 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Оскільки суд зобов`язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється ex officio, суд використовує такі способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо.

Таким чином, для правильного визначення фактів, які необхідно встановити для вирішення спору за участю іноземної особи, необхідно з`ясувати право якої країни повинно застосовуватися.

При застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.

Зміст права може встановлюватися не тільки судом, але й сторонами, які зацікавлені в застосуванні даного права. Особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтуванні своїх вимог або заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановленні змісту цих норм.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанови від 08 листопада 2021 року по справі №761/38133/19.

Зважаючи на те, що позикодавцем та позичальником є іноземці, із змісту договору вбачається, що цей договір регулюється й тлумачиться відповідно до законів Англії та Уельсу, без урахування будь-яких положень, які можуть призвести до застосування законодавства іншої юрисдикції, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін повинні застосовуватись положення Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадках якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач має зареєстроване місце проживання в Україні, заперечень щодо розгляду справи судами України не надав, отже справу розглянуто з дотриманням правил підсудності.

На підтвердження змісту норм права Англії та Уельсу, які застосовуються при розгляді аналогічних спорів, тобто спорів, що виникають із договорів позики, стороною позивача надавався висновок експерта у галузі права щодо застосування права Англії та Уельсу - директора компанії Tyr Law (торгова назва - Jowett Kennedy Fidler LLP), що знаходиться в Лідсі, Велика Британія, є солісітором Вищих судів Англії та Уельсу та спеціалізується на комерційних судових справах - Найджел Брук.

Відповідно до правового висновку експерта у галузі права, вказаний договір за своїм змістом є обов`язковим та prima facie (за відсутності доказів протилежного) таким, що підлягає примусовому виконанню.

Пункт 1.2 договору позики (в якому встановлюється зобов`язання виплачувати складні відсотки) за своїм змістом є обов`язковим та prima facie (за відсутності доказів протилежного) таким, що підлягає примусовому виконанню.

Позовна давність складає 6 років з дати виникнення підстави для позову, тобто з моменту порушення договору.

В обгрунтування вказаного зазначає наступне:

«В англійському праві для укладення договору передбачаються такі умови: офета, акцепт, оплатність, намір створити правові відносини та визначеність умов, За цих обставин:

Оферта/акцепт: сторони оформили свій правочин у письмовій формі у вигляді договору та обмінялися електронними листами з підписаними копіями. Обмін електронними листами дозволений Договором (пункт 7.3), який передбачає, що оригінали документів мають бути в подальшому надіслані протягом 30 днів. Навіть якщо не відбулося обміну оригіналами (в чому я не певен), я все одно вважаю, що оферта/акцепт дійсно відбулися.

Оплатність. Питання про оплатність, по суті, є питанням взаємності. Проста обіцянка, в якій ви нічого не отримуєте натомість, не є договором, що підлягає примусовому виконанню. Особа, яка дає обіцянку, повинна дати/пообіцяти щось натомість. Тут:

(a) винагорода від пана ОСОБА_1 фактично становить позику у розмірі 25 000 доларів США;

(b) винагорода від пана ОСОБА_2 - це обіцянка повернути цю основну суму разом з відсотками.

Якщо пан ОСОБА_1 вже був зобов`язаний заплатити 25 000 доларів США, то це може бути рівносильно минулому відшкодуванню (що може призвести до визнання договору недійсним через відсутність оплатності з боку пана ОСОБА_1). Це не відповідає моєму баченню вихідної інформації. Відповідно, я не вважаю, що Договір є недійсним через відсутність оплатності.

На мій погляд, те, що Договір заявлений як такий, що має «зворотну дію в часі з набранням чинності з 1 жовтня 2016 року», не змінює цієї позиції. Договір недатований але, як зазначалося вище, ймовірно, підписаний 23/25 липня 2018 року. 1 жовтня 2016 року визначається як «Дата набрання чинності» Договором. Відповідно до англійського права для договору можливе створення (або підтвердження) прав, пов`язаних із минулими подіями.

Намір створиш правовідносини: Факт наявності формалізованого договору підтверджує намір створити правовідносини. Умови договору самі призначені для того, щоб покласти юридичні зобов`язання на сторони, а не для чогось менш формального/такого, що не може підлягати примусовому виконанню.

Визначеність умов: Я вважаю, що умови Договору не є настільки невизначеними, щоб не було зрозуміло, про що йде мова в договорі або що очікується від сторін, якщо вони повинні виконувати свої зобов`язання за ним. Таким чином, договір відповідає цьому критерію

Відповідно я вважаю, що ключові компоненти договору присутні в Договорі а тому договір prima facie (за відсутності доказів протилежного є обов`язковим та таким, що

підлягає примусовому виконанню, відповідно до права Англії та Уельсу.

Пункт 1.2 договору передбачає, що якщо Позичальник своєчасно не виплатить Позикодавцю будь-який внесок, то на непогашений залишок Позики й відсотків будуть нараховуватися відсотки за ставкою [пять з половиною сотих відсотка (0,055%) на день, із щомісячним складанням (капіталізацією) відсотків] доти, доки сума боргу (разом із відсотками) не буде виплачена повністю».

Питання про відсотки за невиконання зобов`язань за договором позики нещодавно розглядалося Високим судом Англії та Уельсу у справі Ahuja Investments. У цій справі суд встановив, що відсоткова ставка за прострочення виплати боргу в договорі позики в розмірі 12% на місяць із щомісячним складанням (капіталізацією) відсотків була штрафною санкцію, яка не підлягала примусовому стягненню, оскільки являла собою збільшення на 400% ставки до факту прострочення виплати боргу (3% на місяць).

Суд постановив, що позикодавець має законний комерційний інтерес у застосуванні вищої відсоткової ставки в разі прострочення виплати боргу позичальником, оскільки позичальник являє собою підвищений кредитний ризик. Тягар доведення того, що відсотки за прострочення виплати боргу є штрафною санкцією, що не підлягає примусовому стягненню, лежить на стороні, яка стверджує, що такі відсотки є непомірними, нерозсудливими або необгрунтованими. Це питання докладного аналізу фактичної доказової бази, де визначальною є підстава, на якій позикодавець встановив свої відсоткові ставки. Також у рамках цієї справи суддя зазначив, що (в межах «практичного підходу» він був би готовий прийняти без підтверджуючих доказів збільшення до 200% застосованої відсоткової ставки при простроченні виплати боргу, що б покрити підвищений кредитний ризик, пов`язаний із позичальником, який не виконує свої зобов`язання. У разі перевищення 200% суддя припустив, що тягар доведеності має бути покладений на позикодавця, який має обгрунтувати застосування своєї ставки.

Застосовуючи цей аналіз до Договору, 0,055% на день еквівалентно приблизно 20,09% річних. Це приблизно на 167% більше, ніж відсоткова ставка до прострочення виплати боргу в 12% річних. Існує також збільшення відсотків, що підлягають сплаті, в результаті того, що вони є складними, а не є простими відсотками. 20,09% річних складних відсотків - це дійсно висока відсоткова ставка. У мене немає детальних доказів того, як сторони узгодили відсоткові ставки. Не вдаючись далі в аналіз доказової бази, що виходять за рамки цього висновку, я вважаю, що відсоткова ставка відповідно до пункту 1.2 Договору не є очевидно настільки непомірною/нерозсудливою/необгрунтованою, щоб являти собою штрафну санкцію, і що, відповідно, вона є prima facie (за відсутності доказів протилежного) обов`язковою і такою, що підлягає примусовому застосуванню.

Договір не покладає на сторони часових обмежень щодо того, коли мають бути вжиті заходи для забезпечення виконання умов Договору. Згідно з англійським правом, стаття 5 Закону про позовну давність 1980 року (Limitation Асt 1980) передбачає, що позов, заснований на простому договорі (яким я вважаю Договір), не може пред`являтися після закінчення 6 років з дати виникнення підстави для позову, тобто факту порушення договору.»

У висновку експертом наведено обгрунтування щодо порядку укладання такого договору.

Як зазначено у висновку: «В англійському праві для укладення договору передбачаються такі умови: офета, акцепт, оплатність, намір створити правові відносини та визначеність умов, За цих обставин:

Оферта/акцепт: сторони оформили свій правочин у письмовій формі у вигляді договору та обмінялися електронними листами з підписаними копіями. Обмін електронними листами дозволений Договором (пункт 7.3), який передбачає, що оригінали документів мають бути в подальшому надіслані протягом 30 днів».

Отже, право Англії та Уельсу дозволяє сторонам укладати письмовий договір позики, шляхом обміну підписаними копіями цього договору, за допомогою засобів електронного зв`язку (електронними листами).

Разом з тим, на думку колегії суддів зазначений висновок, надаючи правовий аналіз представленого договору, не може беззаперечено підтверджувати факт укладання між сторонами договору позики, оскільки такий висновок складений на підставі наданого позивачем договору позики та особистих пояснень позивача.

Як зазначає позивач відповідач звернувся до нього з електронним листом від 09 вересня 2016 року з проханням перерахувати йому 27 000 доларів США, які йому були необхідні для фінансування торгової операції підконтрольної йому ТОВ «Тріскел Енерджі України»,а са ме купівлі цим товариством у компанії «Корсар» обладнання, яке це товариство планувало перепродати АТ «Укргазвидобування». За результатами проведених у телефонному режимі переговорів він погодився надати відповідачу лише 20 000доларів США із заявлених 27 000 доларів США, які були перераховані за наданими відповідачем платіжними реквізитами. Пізніше ним, за результатами переговорів з відповідачем (за допомогою електронного листування), ним було перераховано ще 5 000 доларів США на зазначені відповідачем реквізити. Вказує, що у період укладання договору позики ОСОБА_2 був директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріскел Енерджі Україна» та використовував офіційну електронну адресу: «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Натомість відповідач, категорично заперечує факт укладання із позивачем договору позики та факт отримання коштів у позику, вказує, що зазначені позивачем електронні адреси належать безпосередньо ТОВ «Тріскел Енерджі Україна», в якій він працював, і цими адресами міг користуватись будь-який співробітник цієї фірми в ході здійснення господарської діяльності ТОВ «Тріскел Енерджі Україна»

З метою з`ясування належності відповідачу зазначеної електронної адреси за клопотанням позивача ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 , ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 червня 2023 року було витребувано у АТ «Укргазвидобування» інформацію про те, яку адресу електронної пошти використовував директор ТОВ «Тріскел Енерджі Україна» ОСОБА_2 при комунікації з АТ «Укргазвидобування».

Так, згідно відповіді АТ «Укргазвидобування» від 27 липня 2023 року повідомлено, що у період з 2018 року по 2020 рік філія «УГВ-Сервіс» АТ «Укргазвидобування» мала договірні відносини із ТОВ «Тріскел Енерджі Україна». Згідно укладених договорів, у реквізитах зазначено постачальником «ТОВ «Тріскел Енерджі Україна», вказана електронна адреса «», але фактично листування проводилось із електронних адрес « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». На підтвердження цих обставин надано витяги із електронної пошти відповідальних працівників філії «УГВ-Сервіс» АТ «Укргазвидобування» (а.с.95-100, т.ІV).

Разом з тим, із змісту вказаної відповіді, а також долученого до неї Витягу із електронної пошти не вбачається, що зазначені електронні адреси належали саме відповідачу по справі, у зв`язку з чим не можна зробити однозначний висновок про те, що листування за електронними адресами « ІНФОРМАЦІЯ_3 », « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 » проводилося саме ОСОБА_2 .

Договір позики також не містить умов договору, які передбачали його укладання за допомогою електронного листування саме за вказаними електронними адресами та належності їх (або однієї з них) відповідачу.

Належних та допустимих доказів, які б дозволяли апеляційному суду провести ідентифікування відповідача по справі за вказаними електронними адресами, встановити приналежність їх особисто відповідачу, підтвердження того, що відповідач проходив певну процедуру авторизації перед входом до електронної поштової скриньки, що б дало змогу встановити волевиявлення відповідача на укладання зазначеного договору позики саме з ним, а не з іншою особою, матеріали справи не містять та позивачем не надано.

Посилання позивача на те, що факт належності відповідачу електронної адреси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » підтверджується звітом №49/2022-ЗВ від 28 січня 2022 року ДП «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес» про результати проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет - колегією суддів не приймаються.

Як вбачається із цього звіту, та зазначається самим позивачем, у ньому мова йде про дослідження веб-сторінок, які відображають зміст електронних листів, які надходили на електронну адресу позивача, яку він сам зазначає « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з електронних адрес « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Натомість, зазначений звіт жодним чином не підтверджує належність електронних адрес « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відповідачу.

Доводи позивача, що у соціальній мережі « ІНФОРМАЦІЯ_5 », в якій начебто зареєстрований відповідач, зазначена електронна адреса « ІНФОРМАЦІЯ_2 » також не приймаються, оскільки доказів того, що сторінка в соціальній мережі « ІНФОРМАЦІЯ_5 » - ОСОБА_2 , зареєстрована саме відповідачем, а не іншою особою, матеріали справи не місять та позивачем не надано.

Назва сторінки соціальній мережі «Linkedin» - ОСОБА_2 сама по собі не свідчить про належність її останньому.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи не підтверджено факт укладання договору позики, а отже й отримання позичальником грошових коштів у відповідності до його умов.

Примірника договору із підписом виконаним власноруч відповідачем суду не надано.

Суду не надано достатньо доказів, які б дозволяли дійти висновку про доведеність факту укладання договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову не відповідає обставинам справи.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи скасування рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року, додаткове рішення цього ж суду від 07 березня 2023 року необхідно також скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 (ОСОБА_1), в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року та на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_4 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 березня 2023 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 (ОСОБА_1) до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - залишити без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова