ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 88-ц/803/5/23 Справа № 243/2798/17 Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
УХВАЛА

Іменем України

07 лютого 2023 року м. Кривий Ріг

Справа № 243/2798/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Мірути О.А.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, заяву Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про перегляд за виключними обставинами постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, яка прийнята колегєю суддів Тимченко О. О., Азевича В. Б., Хейло Я. В. у місті Бахмуті Донецької області та повне судове рішення складено 29 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Державний ощадний банк України», АТ «Ощадбанк»), в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовну заяву АТ «Ощадбанк», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», мотивовано тим, що 12 квітня 2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 22033151 на суму 122 000,00 грн зі сплатою 18% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 11 квітня 2023 року.

12 квітня 2013 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір майнової поруки № 2033151-2, згідно з умовами якого остання зобов`язалась перед кредитором відповідати солідарно з боржником ОСОБА_1 за виконання в повному обсязі зобов`язань, у тому числі, що виникнуть у майбутньому, відповідно до умов кредитного договору від 12 квітня 2013 року № 22033151.

Відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, унаслідок чого, станом на 26 грудня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 165 807,87 грн, яка складається з: 104 789,50 грн заборгованість за основним боргом, 44 043,28 грн заборгованість за нарахованими процентами, 14 623,60 грн інфляційне збільшення заборгованості, 2 351,49 грн три проценти річних від суми заборгованості.

Уточнивши позовні вимоги, АТ «Ощадбанк» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», просило суд стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором, станом на 01 серпня 2019 року, в розмірі 259 735,29 грн., яка складається з: 104 789,50 грн. заборгованість за основним боргом; 94 320,62 грн. заборгованість за нарахованими процентами; 23 441,84 грн. інфляційне збільшення заборгованості за кредитом, 24 774,15 грн. інфляційне збільшення заборгованості за процентами за користування кредитом, 6 929,13 грн. три проценти річних від суми заборгованості за кредитом, три проценти річних від суми процентів за користування кредитом 5 480,05 грн., а також стягнути судові витрати.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про визнання договору поруки частково недійсним, визнання поруки припиненою.

Позовну заяву ОСОБА_2 мотивовано тим, що відповідно до положень підпункту 10.1.1 договору поруки від 12 квітня 2013 року, укладеного між нею та АТ «Ощадбанк» на забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , встановлений строк дії договору поруки 30 років з моменту підписання, але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язання за кредитним договором та зобов`язання поручителя за цим договором. Тобто строк дії договору поруки до 11 квітня 2043 року на 20 років перевищує строк дії кредитного договору, до 11 квітня 2023 року, що, на думку позивачки за зустрічним позовом, суперечить предмету договору поруки та вимогам законодавства України щодо справедливих умов договору і є підставою для визнання підпункту 10.1.1 договору поруки від 12 квітня 2013 року недійсним відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Враховуючи, що з 01 жовтня 2014 року, коли позичальник ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором, розпочався перебіг шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя, який закінчився 01 квітня 2015 року, ОСОБА_2 вважає, що поза межами вказаного строку кредитор не має права на задоволення стягнення заборгованості з поручителя.

ОСОБА_2 просила суд: визнати недійсним положення підпункту 10.1.1 договору поруки від 14 квітня 2013 року № 22033151-2, укладеного між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , у частині встановлення строку дії договору поруки протягом тридцяти років з моменту підписання договору; визнати поруку ОСОБА_2 припиненою.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ «Ощадбанк», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк».

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року позов АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитним договором, станом на 01 серпня 2019 року, в розмірі 259 735,29 грн., яка складається із основної заборгованості у сумі 104 789,50 грн., заборгованості за нарахованими процентами 94 320,62 грн., інфляційного збільшення заборгованості за кредитом 23 441,84 грн. та за процентами 24 774,15 грн., трьох процентів річних від суми заборгованості за кредитом 6 929,13 грн. та за процентами 5 480,05 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до АТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про визнання договору поруки частково недійсним і визнання поруки припиненою, відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року в частині розміру заборгованості за кредитним договором та в частині розподілу судових витрат змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 12 квітня 2013 року № 22033151, станом на 01 серпня 2019 року, в розмірі 208 052,87 грн., яка складається із: 104 789,50 грн. основна заборгованість; 48 689,82 грн. заборгованість за нарахованими процентами; 23 441,84 грн. інфляційне збільшення заборгованості за кредитом, 22 748,47 грн. інфляційне збільшення заборгованості за процентами; 3 748,31 грн. три проценти річних від суми заборгованості за кредитом, 4 634,93 грн. три проценти річних від суми заборгованості за процентами.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду 01 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишено без змін.

21 липня 2022 року АТ «Ощадбанк», в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк», звернулося до апеляційного суду із заявою про перегляд постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у зв`язку з виключними обставинами та просило скасувати постанову Донецького апеляційного суду від 19 липня 2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року залишити без змін.

В обґрунтування вимог зазначило, що 22 червня 2022 року Конституційний Суд України ухвалив рішення №6-р(ІІ)/2022 у справі №-188/2020(455/20) за конституційною скаргою AT «Ощадбанк» щодо відповідності Конституції України припису першого речення ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України (формула вказаного припису: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу).

Рішенням Конституційного Суду України даний припис визнано конституційним та таким, що не обмежує права Банку на отримання процентів, як плати за користування кредитом.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що як на момент укладення кредитного договору, так і упродовж строку кредитування, банк має правомірні очікування на отримання процентів за користування грошима до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує ст. 41 Конституції України. Застосування припису першого речення ч. 1 ст. 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат, як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів, як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі.

Постановою Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року банку було зменшено вимоги щодо стягнення процентів, пені та 3% річних за прострочення суми, нарахованих після звернення банком до позичальника з вимогою про дострокове повернення кредиту, однак умови кредитного договору передбачали право банку на нарахування процентів за користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості за наданим кредитом.

Вважало, що у банку наявні підстави для вжиття заходів щодо перегляду Постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі №243/2798/17 за виключними обставинами з огляду на встановлену Конституційним Судом України конституційність припису першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що що заява про перегляд постанови апеляційного суду за виключними обставинами не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з частиною третьою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

За правилами пунктів 4, 5, 6 частини першої статті 424 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано: з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 423 цього Кодексу, учасниками справи протягом тридцяти днів з дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України; з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 цього Кодексу, особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше тридцяти днів з дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного; 6) з підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли вирок у кримінальному провадженні набрав законної сили.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина п`ята статті 423 ЦПК України).

За правилами частин першої, другої статті 425 ЦПК України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Отже, необхідними умовами виключних обставин, визначених пунктами 1, 3 частини третьої статті 423 ЦПК України, за наявності яких суд апеляційної інстанції може переглянути, ухвалене ним рішення є, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Отже, законодавчо визначено дві виключні обставини, за наявності яких суд апеляційної інстанції може здійснити перегляд власного рішення.

Вирішуючи питання обґрунтованості заяви АТ «Державний ощадний банк України» про перегляд постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у цій справі за виключними обставинами, апеляційний суд повинен вирішити, чи є для цього передбачені пунктами 1,2, 3 частини 3 статті 423 ЦПК України підстави, а саме: встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Як на підставу перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року заявник послався на рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року.

Межами конституційного розгляду у наведеній справі були положення частини першої ст.1050 ЦК України. У вказаному рішення Конституційний Суд України зробив висновок, що оспорюваний припис статті 1050 Кодексу не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом. Відповідно, припис першого речення частини першої статті 1050 Кодексу не спричиняє й негативних наслідків для права банку на ведення підприємницької діяльності.

Також слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 4 лютого 2020 року, застосувавши приписи частини другої статті 625, частини першої статті 1048, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу, вказала в постанові, зокрема, таке: «Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.»

У рішенні Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6р(ІІ)/2022, на які посилається у заяві АТ «Державний ощадний банк України», як на підставу перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року, не була встановлена неконституційність будь-якого закону, які застосував апеляційний суд у своєму рішенні.

Натомість, зі змісту постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі № 243/2798/17 вбачається, що судом апеляційної інстанції процитовано та застосовано частину першу статті 1050 ЦК України, у тому числі її перше речення, а тому у справі №243/2798/17 відсутня наведена заявником підстава для перегляду судового рішення за виключними обставинами, оскільки означена норма права була визнана Конституційним Судом України такою, що відповідає Конституції України (є конституційною) та була застосована судом (Близька за змістом правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі № 916/1269/18).

Отже, наведене свідчить, що Конституційний Суд України встановив конституційними положення закону, які суд апеляційної інстанції застосував у своєму рішенні.

Рішення Конституційного Суду України не містить інших висновків щодо встановлення неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що за наведених обставин у справі № 243/2798/17, враховуючи предмет та вимоги позову, рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2022 не є підставою для перегляду судового рішення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно доводів щодо перегляду постанови апеляційного суду за виключними обставинами, заява АТ «Державний ощадний банк України» фактично подана, з метою переоцінки доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи №243/2798/17, та скасування постанови апеляційного суду у справі через незгоду заявника з висновками суду.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що заявником не доведена наявність виключних обставини, в розумінні частини статті 423 ЦПК України, для перегляду постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року.

Заявник посилається на рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2022, яке жодним чином не впливає на сутність винесеного рішення, як про це стверджує заявник.

Відповідно до частини 3 статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу (частина 4 статті 429 ЦПК України).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав для такого перегляду постанови апеляційного суду та скасування судового рішення, що переглядається, а тому у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити.

Керуючись статтями 381, 423, 429 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про перегляд за виключними обставинами постанови Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року у справі №243/2798/17 за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом - відмовити.

Постанову Донецького апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: