Справа № 369/3022/23
Провадження № 2/369/3313/23
РІШЕННЯ

Іменем України

10.10.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

секретаря Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , треті особи Київський обласний державний нотаріальний архів, приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після смерті його рідної бабусі ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відкрилась спадщина на частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Він є спадкоємець за правом представлення (його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Спадщину він прийняв, оскільки на час її відкриття постійно проживав з бабусею (а саме з 2020 року) та не відмовився від спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом він не має можливості, оскільки не подав нотаріусу документ, який підтверджує факт постійного спільного проживання з померлою.

Вказав, що 1/2 частина житлового будинку належала батьку бабусі ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після його смерті, дві доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 спадщину прийняли шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Але відповідачка по справі одноосібно 09 червня 1979 року отримала свідоцтво про право на спадщину на частину будинку. Тобто його бабуся була безпідставно позбавлена своєї частки у спадщині. На даний час інша 1/2 частина житлового будинку успадкована ним після смерті свого діда ОСОБА_6 .

Оскільки він спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_4 прийняв, видане свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 в 1979 році порушує його право на прийняття 1/4 частини спадкового майна та має бути визнане недійсним в судовому порядку та визнано за ним право власності на цю частину будинку. У позасудовому порядку відновити своє порушене право не має можливості.

Просив суд:

встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , разом із ОСОБА_4 на час відкриття спадщини;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 09 червня 1979 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим №2828 та зареєстроване в Погосподарській книзі села 09 червня 1979 року під №554;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті своєї баби ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу на усунення недоліків.

Ухвалою судді Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 10 березня 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено в порядку загального позовного провадження.

21 червня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з поданим позовом відповідачка ОСОБА_3 вказала, що її сестра ОСОБА_4 все своє життя проживала по АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується тим, що її пенсія постійно нараховувалась на цю адресу, її смерть також зафіксована саме в цьому будинку. Всі сусіди засвідчать той факт, що сестра не змінювала свого місця проживання. Вважає, що позивач не надав доказів постійного проживання з 2020 року спільно з бабусею ОСОБА_4 . Просила відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов.

У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Київського обласного державного нотаріального архіву, приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Направили суду листа про розгляд справи в їх відсутність.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_4 (що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого Києво-Святошинським райбюро ЗАГС, свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_2 , виданого Петропавлвько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району) та батьком ОСОБА_3 (що підтверджено свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданого Києво-Святошинським бюрок ЗАГС Київської області).

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 №173, заведеної Першою Київською обласної державною нотаріальною конторою Київської області, вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулась лише ОСОБА_3 . Інші спадкоємці на час розгляду справи із заявами про прийняття спадщини не звертались.

09 червня 1979 році ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво видане державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим №2828 та зареєстроване в Погосподарській книзі села 09 червня 1979 року під №554.

За життя ОСОБА_4 не оспорювала право ОСОБА_3 на частину житлового будинку.

Щодо іншої частини житлового будинку встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2022 року визнано за ОСОБА_1 право власності на частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (і яка визначена в Інвентаризаційній справі та відповідних технічних паспортах які квартира АДРЕСА_2 ), в порядку спадкування за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

При цьому судовим рішенням встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 25.08.2005 року, видане виконкомом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області серії НОМЕР_4 .

З матеріалів спадкової справи № 60/2006 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_6 , судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за заповітом є Позивач - ОСОБА_6 .

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВЕО № 345774, виданого 30.05.2007 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. за реєстровим номером 3-1035 та Державного акту на право власності на землю серії ЯМ № 443888 зареєстрованого 10.07.2012 року, земельна ділянки, площею 0,1244 га, кадастровий номер :01:025:0015, розташована в АДРЕСА_1 , належить на праві власності позивачу.

У реєстрації за позивачем права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нотаріусом було відмовлено через те, що останнім було не надано правовстановлюючих документів на даний будинок, виданих на ім`я спадкодавця.

19.12.2006 року Києво-Святошинським районним судом Київської області по справі № 2-3178/2006 було визнано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Київським апеляційним судом 20.05.2021 року по справі № 2-3178/2006 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.12.2006 було скасовано та у позові відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.07.2021 року заяву ОСОБА_3 було задоволено та здійснено поворот виконання рішення у справі № 2-3178/2006.

При розгляді даної справи ОСОБА_3 не заперечувала права ОСОБА_1 на частину домоволодіння. На час вирішення справи між сторонами виник спір щодо іншої частини будинку.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 , виданого виконавчим комітетом Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області.

ОСОБА_4 була бабусею ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 ОСОБА_1 та свідоцтво про народження серія НОМЕР_7 ОСОБА_7 ).

З наданої суду копії спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 №7/2022 вбачається, що 19 жовтня 2022 року до приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття фактично спадщини після смерті бабусі в порядку представлення (батько ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ). При цьому у своїй заяві ОСОБА_1 вказав, що бабуся ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_3 .

На запит нотаріуса, Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області повідомила, що ОСОБА_4 не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Після чого 16 січня 2023 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу заяву про те, що померла бабуся ОСОБА_4 на момент смерті постійно проживала по АДРЕСА_3 .

Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За життя померла ОСОБА_4 заповіту не склала.

З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Черговість прийняття спадщини встановлена ст.ст. 1261 - 1265 ЦК: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця; у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа; у п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

За ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.

За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

З матеріалів спадкової справи до майна померлої ОСОБА_4 встановлено, що постановою приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу від 18 січня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через неподання правовстановлюючого документу на спадкове майно (1/4 частину) та документу на підтвердження факту постійного проживання (спільного) спадкоємця із померлою.

Вказані обставини стали підставою звернення заявника з даною заявою за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

Згідно з умовами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України особа вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї.

Згідно з підп. 3.21 і 3.22 п. 3 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

До внесення змін Міністерством юстиції України до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у підпункт 3.22 пункту 3 Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину», а саме до 04 грудня 2017 року, для нотаріальних органів України доказом постійного проживання із спадкодавцем (у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання із спадкодавцем) могли бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

У положеннях п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення з приводу того, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 12 травня 1995 року. Відповідно до пояснень позивач за цією ж адресою і проживає постійно.

Згідно даних будинкової книги ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що бабуся проживала разом з ним з 2020 року, та надав суду довідку виконавчого комітету сільської ради, пояснення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Згідно зі ст. 76, 77, 79 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Такі докази мають бути належними, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, та достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року № 484/747/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Метою звернення позивача до суду є встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріуса.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

У довідці виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №23 від 18 січня 2023 року вказано, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_3 , разом з ним за даною адресою проживала бабуся ОСОБА_4 (26.06.1928-20.07.2021) з 2020 року до дня смерті. Довідка видана для предявлення за місцем вимоги на підставі акта депутата та довідки з КНП «Медичний центр Борщагівської сільської ради».

Дану довідку суд до уваги не приймає, оскільки в ній не вказано з яких саме даних виходило особа, яка її складала. До позову не додано первині докази (акт депутата та довідки з КНП), тому суд позбавлений можливості їх дослідити, зважаючи, що відповідач заперечує ці обставини.

Також не підтвердили цієї обставини і свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , оскільки про більшість обставин їм відомо зі слів позивача, та бачили померлу бабусю в будинку позивача лише кілька разів. Відповідачка не заперечувала, що ОСОБА_1 як онук опікувався бабусею та вона могла бувати в нього вдома. Разом з тим дані свідки не повідомили об`єктивних даних, що підтверджували саме постійне проживання бабусі з 2020 року у будинку позивача.

Також покази цих свідків, суперечать показам інших свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які показали суду, що постійно спілкуються з родиною ОСОБА_3 . Померла ОСОБА_4 проживала по АДРЕСА_1 , поруч з сестрою, вони її постійно бачили за цією адресою, тут вона померла та хоронили її саме з даного будинку. Бабуся ніколи не проживала постійно з онуком.

Суд враховує, що виплата пенсії за період з 01 квітня 2020 року по 20 липня 2021 року нараховувалась та здійснювалась листоношею відділення поштового звязку №129 з доставкою по АДРЕСА_1 , що підтверджено листом АТ «Укрпоштою» від 16 травня 2023 року.

У лікарському свідоцтві про смерть №41 від 21 липня 2021 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області вказано у графі «Місце смерті: АДРЕСА_1 ».

За зверненням ОСОБА_3 до ВП №5 Бучанського УП ГУ НП в Київській області проведено перевірку та за поясненнями мешканців села ОСОБА_4 в період часу з початку 2020 року по 20 липня 2021 року мешкала по АДРЕСА_1 , та протягом останнього року свого життя місця проживання не змінювала. Ці ж особи, які надавали пояснення, були допитані в судовому засіданні у якості свідків.

Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів того, що померла бабуся ОСОБА_4 проживала разом з ним з 2020 року і по день смерті. По суті, позивач обмежився лише власними поясненнями, а мали були надані докази саме постійного проживання з бабусею з 2020 року. Тому позовні вимоги про встановлення факту задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд зважає, що особа звертається до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Жодних доказів при цьому позивач не надав, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощі в їх отриманні. При цьому суд враховує, що звертаючись до суду з певних підстав для вирішення певного спору, позивач не може підмінювати підстави та предмет спору на якийсь інший.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів порушення відповідачкою прав ОСОБА_1 при отриманні у червні 1979 році свідоцтва про право на спадщину за законом, останнім, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку суду не надано. За життя ОСОБА_4 не оспорювала такого права, заяв про прийняття спадщини не подавала та по суті пояснень проживала в даному будинку, але в іншій половині, яка в подальшому успадкована позивачем.

Не підлягають задоволенню й вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за ним право власності на частину домоволодіння, оскільки на даний час частина будинку належить йому в порядку спадкування (рішення суду по справі 369/7973/23), інша частина відповідачці ОСОБА_3 (свідоцтво про право на спадщину за законом).

Отже, зважаючи на недоведеність позивачем порушеного, невизнаного або оспорюваного права на спірне майно, відсутні підстави для задоволення позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_3 , треті особи Київський обласний державний нотаріальний архів, приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Селіверстов Владислав Олегович про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2023 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ