КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/598/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 січня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Кравченка М.В. в м. Обухів 23 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ у справах дітей Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду, уточнивши позовні вимоги в лютому 2022 року, просив надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки, Італійської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанія, Австрії малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_3 з дня набрання рішенням законної сили до 31 серпня 2023 року включно у супроводі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позов мотивував тим, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 2015 року, розірваному рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2015 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачем народилася дитина - ОСОБА_4 , яка на даний час проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Відповідач з часу розірвання шлюбу участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає та відмовляється надати в передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини, яка часто хворіє застудними захворюваннями і якій рекомендоване періодичне перебування на морі, а також для розширення світогляду дитини та її духовного та інтелектуального розвитку, за кордон з бабусею та дідусем для відпочинку та оздоровлення.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, надавши йому дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки, Італійської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанія, Австрії малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без дозволу (згоди) матері дитини ОСОБА_3 з дня набрання рішенням законної сили до 31 серпня 2023 року включно у супроводі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 15, 16, 313 ЦК України, ст. 141, 150, 153, 155, 157 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Вважав, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини із зазначенням певного періоду не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що достатніх підстав для обмеження прав відповідача як матері дитини у передбачений позовом спосіб суд не вбачає. В той же час позивач зазначив, що існування інших цивільних спорів між сторонами даної справи, але з інших підстав та різних предметів не можуть слугувати як доказ того, що права відповідача в даному спорі будуть обмежені у зв`язку з прийняттям рішення в даній справі.

Вказував на некоректність висновків суду першої інстанції, що звернення позивача є неправомірним, з огляду на ч. 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України.

Вважав, що відповідачем не доведено, що виїзд дитини за кордон порушуватиме її найкращі інтереси, якими повинен керуватися суд під час розгляду цієї категорії справ.

Заперечення відповідача проти позову не підтверджують наявність підстав для відмови у наданні дозволу на виїзд.

Зазначив, що суд першої інстанції не був позбавлений процесуальної можливості відповідно до положень ч. 3 ст. 53 ЦПК України залучити до участі в даній справі бабусі та дідуся дитини, які не зазначені позивачем як учасники даного судового провадження.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу з пропуском строку, встановленого судом, та заявлено клопотання про поновлення цього строку, оскільки копію апеляційної скарги було отримано адвокатом Богомазовим П.С. лише 23 листопада 2022 року, що підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи (а. с. 20 т. 2). Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявленого клопотання та продовжив строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, викладала обставини справи, викладала аргументи щодо психологічного дослідження ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , щодо перешкоджання зі сторони ОСОБА_1 у побаченнях доньки та матері.

Вважала, що можливість виїзду дитини без згоди та відома матері за кордон на тривалий термін без конкретної мети поїздки, зворотних квитків, підтверджень бронювання житла та повне перешкоджання у спілкуванні з нею свідчить про те, що батько хоче відібрати дитину у матері та можливо, навіть не повертати в Україну, і що дитина вже була вивезена без згоди матері за межі України. Задоволення позову тільки погіршить ситуацію та позбавить дитину можливості спілкуватися з матір`ю.

Вказувала, що під час судового розгляду не встановлено порушення прав та законних інтересів саме позивача як батька малолітньої дитини, позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері в супроводі його батьків, тобто позов фактично спрямований на захист інтересів не тільки позивача, а й інших осіб, які не є учасниками цього судового провадження і в межах цієї справи не підлягають судовому захисту.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від його представника - адвоката Марченко В.А. в електронній формі надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій позивач підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, в повному обсязі, та просив її задовольнити.

Третя особа Служба у справах дітей Одеської міської ради направила заяву про розгляд справи без участі свого представника, поклавши вирішення справи на розсуд суду.

Представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Богомазовим П.С. подано до суду клопотання в електронній формі про стягнення в дохід державного бюджету з ОСОБА_1 штрафу в сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання ухвали від 14 жовтня 2022 року в справі № 520/13963/17.

Клопотання мотивоване тим, що 27 червня 2022 року від Державної прикордонної служби України надійшла відповідь, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнула кордон України 07 березня 2022 року в пункті пропуску «Россошани» та до України не поверталась. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року в справі № 520/13963/17 про забезпечення позову вирішено зобов`язати ОСОБА_1 надати інформацію до Київського районного суду м. Одеси про місце перебування його доньки ОСОБА_4 , починаючи з 07 березня 2022 року, зобов`язати ОСОБА_1 інформувати суд про зміну місця проживання ОСОБА_4 , якщо таке відбудеться до моменту набрання рішенням законної сили. Станом на 11 січня 2023 року ОСОБА_1 не виконує ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 жовтня 2022 року і місце перебування ОСОБА_4 невідомо. Неповідомленням про місце перебування дитини ОСОБА_1 перешкоджає у спілкуванні між матір?ю та дитиною та не виконує вимоги ухвали, а позовна заява в справі № 757/66053/21-ц не спрямована на настання реальних наслідків, а лише на безпідставне обмеження прав відповідача як матері.

Вивчивши заявлене клопотання та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Богомазова П.С., який підтримав клопотання та просив його задовольнити, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 24 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті. Апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки в провадженні Київського апеляційного суду знаходиться лише апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року у справі № 757/66053/21-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ у справах дітей Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Богомазова П.С. про застосування заходів процесуального примусу за невиконання ухвали про забезпечення позову, постановленої судом першої інстанції у іншій справі № 520/13963/17, підлягає розгляду судом першої інстанції, в провадженні якого знаходиться дана справа.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди матері, суд першої інстанції виходив із того, що під час судового розгляду позивачем не було доведено обставин, які б свідчили про ухилення відповідача від участі у вихованні та оздоровленні дитини, відмову у вирішенні питань щодо організації виїзду дитини за кордон на оздоровлення із батьком або вчинення відповідачем інших дій або бездіяльності, які б призвели до порушення прав чи законних інтересів позивача як батька спільної дитини. Позов фактично спрямований на захист інтересів не тільки позивача, а й інших осіб, які не є учасниками цього судового провадження - бабусі та дідуся дитини, які в межах даної цивільної справи не підлягають судовому захисту.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 2015 року, розірваному рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2015 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2018 року (а. с. 11 - 17 т. 1).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18 т. 1).

На а. с. 19 - 25 т. 1 наявна копія договору на туристичне обслуговування № 30112021 року, укладеного 30 листопада 2021 року ТОВ «Туристична фірма «Яна» та ОСОБА_1 , зі строком дії до 31 грудня 2022 року, згідно якого туристичний оператор приймає на себе зобов`язання обробляти заявки туриста на бронювання туристичного продукту і поставити на користь осіб в кількості 4, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1, туристичний продукт, а турист, в свою чергу, зобов`язується прийняти та оплатити туристичному оператору його повну вартість.

На а. с. 26 - 30 т. 1 наявна копія сертифікату від 30 листопада 2021 року до договору комплексного страхування осіб, що виїжджають за кордон, на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням застрахованих осіб ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; територія дії договору - весь світ, крім США, Канади, Японії.

На а. с. 31 т. 1 наявна копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 про те, що заявник надає свою згоду на те, що його малолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово виїхала за кордон з метою відпочинку до Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки, з 01 листопада 2021 року до 30 січня 2022 року в супроводі ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 , в зв`язку з чим просить ОСОБА_3 звернутись до нотаріуса в строк до 18 жовтня 2021 року та надати згоду на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На а. с. 52 т. 1 наявна копія витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 28 жовтня 2017 року до ЄРДР внесено заяву ОСОБА_17 , відповідно до якої її колишній чоловік ОСОБА_1 викрав її малолітню доньку ОСОБА_18 .

На а. с. 53 т. 1 наявна копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 травня 2018 року, згідно якого 17 травня 2018 року до ЄРДР внесено заяву ОСОБА_3 , відповідно до якої її колишній чоловік ОСОБА_1 умисно перешкоджає виконанню батьківських обов`язків матері шляхом переховування спільної дитини ОСОБА_4 .

На а. с. 55 т. 1 наявна копія витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 квітня 2021 року, згідно якого 09 грудня 2019 року невстановленою групою осіб за попередньою змовою всупереч установленому законом порядку була виготовлена нотаріальна довіреність від імені ОСОБА_19 , яка була відсутня під час складання даного документу.

На а. с. 56 - 61 т. 1 наявна знеособлена копія постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2021 року за апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року про проведення судово-психологічної експертизи у справі № 520/13963/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_20 , треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування; служба у справах дітей Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини з батьком і стягнення аліментів на дитину та за зустрічним позовом ОСОБА_21 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Печерської районної державної адміністрації в м. Києві, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та стягнення аліментів на дитину.

На а. с. 84 т. 1 наявна копія листа Печерського УП ГУНП у м. Києві від 15 лютого 2022 року, згідно якого в провадженні відділення перебували матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР за № 005443 від 27 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України за фактом викрадення малолітньої ОСОБА_4 ; 30 жовтня 2021 року старшим слідчим на підставі п. 2 ч 1 ст. 184 КК України прийнято рішення про закриття кримінального провадження в зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.

На а. с. 147 - 166 т. 1 наявна копія висновку експертів № 21-1378 від 28 січня 2022 року комісійної судової психологічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/13963/17, складеного експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. Дослідженням зокрема встановлено, що ОСОБА_4 дійсно не знає свою біологічну матір, не має будь-яких спогадів про неї (не пам`ятає про своє проживання з нею) (а. с. 164 зворот).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Судом першої інстанції було правильно застосовано наведені норми матеріального права та належним чином враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, відтак, встановивши, що між сторонами існує тривалий судовий спір щодо визначення місця проживання дитини, а в провадженні правоохоронних органів перебувають заяви відповідача з приводу чинення їй позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позов не підлягає задоволенню як безпідставний.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон із зазначенням певного періоду, на який надається такий дозвіл, не відповідатиме найкращим інтересам дитини, однак в чому полягає неправильність такого висновку, не зазначив, в зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє наведені доводи як необґрунтовані та неспроможні.

Доводи ОСОБА_1 , що існування інших цивільних спорів між сторонами даної справи з інших підстав та різних предметів не можуть слугувати доказом того, що права відповідача в даному спорі будуть обмежені у зв`язку з прийняттям рішення у даній справі, а також щодо некоректності твердження суду, що звернення ОСОБА_1 з даним позовом є неправомірним, висновків суду першої інстанції про безпідставність позову по суті не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що інший судовий спір, який триває за участі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стосується саме визначення місця проживання дитини, а позивачем пред`явлена вимога про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини з України у період з дня набрання рішенням законної сили по 31 серпня 2023 року до кількох країн - Турецької Республіки, Об`єднаних Арабських Еміратів, Мальдівської Республіки, Італійської Республіки, Грецької Республіки, Королівства Іспанія, Австрії без вказівки на конкретні періоди перебування дитини у зазначених країнах і доказів про можливість повернення дитини в Україну не надано, зважаючи на те, що термін дії договору на туристичне обслуговування, наданий позивачем до суду першої інстанції, має термін дії до 31 грудня 2022 року включно, будь-яких інших доказів на підтвердження мети відпочинку та оздоровлення для виїзду дитини до зазначених країн позивачем до матеріалів справи надано не було.

Таким чином, позивачем не обґрунтовано тривалість перебування дитини у кожній з країн, а також ціль виїзду за кордон і не надано гарантії повернення дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що відповідач не довела обставин порушення якнайкращих інтересів дитини внаслідок її виїзду за кордон, і що судом першої інстанції, на думку позивача, дані обставини не були враховані під час прийняття рішення в даній справі.

Також судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що під час судового розгляду не встановлено порушення прав та законних інтересів саме позивача як батька малолітньої доньки ОСОБА_4 , оскільки позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері в супроводі його батьків, тобто позов фактично спрямований на захист інтересів не лише позивача, а й інших осіб, які не є учасниками даного судового провадження - баби і діда дитини, які в межах цієї цивільної справи не підлягають судовому захисту.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки у іншому випадку рішенням суду першої інстанції було би вирішено питання про права, обов`язки та інтереси осіб, які не брали участі у справі, та порушено принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не був позбавлений процесуальної можливості відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України залучити до участі в справі бабу та діда дитини, які не були зазначені позивачем як учасники цього судового провадження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, що під час судового розгляду не встановлено порушення прав та законних інтересів саме позивача як батька малолітньої доньки ОСОБА_4 , відтак ці аргументи є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався в позові, не становить передбачені законом підстави для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції та відхиляється апеляційним судом.

Наведення позивачем в апеляційній скарзі змісту норм матеріального права, без конкретизації, яким чином, на думку позивача, судом першої інстанції було неправильно застосовано або не застосовано ці норми, є необґрунтованими доводами, які не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, ухваленого судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.