Справа № 314/459/22
Провадження № 2/314/95/2023
12.01.2023 м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Свідунович Н.М.,
секретар судового засідання Печонкіна В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 314/459/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про виселення,
На підставі викладеного, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить суд виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 21.02.2022 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 29.08.2022 у справі залучено правонаступника третьої особи - орган опіки та піклування Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області.
Ухвалою суду від 18.10.2022 на підставі ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України витребувано від органу опіки та піклування Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області висновок щодо розв`язання спору про виселення неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
18.10.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання представник позивача не з`явився, у п. 3 позовної заяви зазначив, що в разі неявки в судове відповідачів, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення заочного рішення судом.
Відповідачі в судове засідання жодного разу не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також відзиву на позов до суду не надходило.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того, від третьої особи надійшов до суду висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також копія рішення Виконавчого комітету Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 113 від 13.10.2022, яким цей висновок затверджений, у яких зазначено, що реєстрація неповнолітніх дітей відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відбулась відповідно до вимог законодавства, без порушення положень договору іпотеки, оскільки неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за вказаною адресою 01.03.2007, тобто до укладення договору іпотеки квартири, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за вказаною адресою 06.12.2016, тобто після закінчення строку повернення кредиту за кредитним договором. Таким чином, прийняття рішення про виселення неповнолітніх дітей з квартири призведе до порушень прав дітей, що визначені та охороняються чинними нормативно-правовими актами України та міждержавними угодами.
За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до таких висновків.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 (далі - Конвенція) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 14.12.2007 між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округ Запорізької області Тиханською С.Я., зареєстрований в реєстрі за № 2884.
Згідно з умовами договору іпотеки, відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 55,30 кв.м, житловою площею 39,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 по 1/5 частині кожному на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Янцівським гранітним кар`єром Вільнянського району Запорізької області від 29.01.1997, а ОСОБА_1 2/5 частини на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 02.11.2007 у справі № 2-1630/2007 та на підставі Свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Янцівським гранітним кар`єром Вільнянського району Запорізької області від 29.01.1997.
Договором іпотеки, укладеним між відповідачами та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Зокрема, п. 18.11 договору іпотеки від 14.12.2007 визначений обов`язок іпотекодавців не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.
З матеріалів справи вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані неповнолітні діти. Так, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за цією адресою з 01.03.2007 по теперішній час та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за цією адресою з 06.12.2016 по теперішній час.
Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на те, що в порушення п. 18.11 договору іпотеки від 14.12.2007 відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстрували у спірному житлі своїх дітей, що є підставою для їх виселення.
Разом з тим, у змісті позовної заяви позивачем одночасно зазначено і про необхідність зняття зареєстрованих осіб з реєстраційного обліку і про відсутність права у цих осіб користування квартирою, тоді як у прохальній частині позову заявлено вимогу про виселення. З огляду на ті обставини, що позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність і в судове засідання не з`явився, уточнити заявлені вимоги у судовому засіданні не надалося можливості.
В свою чергу, судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення 14.12.2007 договору іпотеки вже був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , (дата реєстрації - 01.03.2007), отже, доводи позивача про порушення вимог п. 18.11 іпотечного договору при реєстрації неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у предметі іпотеки є нікчемними, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.
Щодо позовних вимог про виселення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд виходить з такого.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Водночас ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 9, ч. 1, ч. 4 ст. 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).
Згідно з ч. 2 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», встановлено обов`язок батьків або інших законних представників задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч. 2 ст. 156 ЖК України).
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позивачем не доведено, що реєстрація у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , члена сім`ї іпотекодавця, якою є малолітня дитина, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя, як і не доведено тих обставин, що малолітня дитина станом на час звернення до суду проживає у вказаному житловому приміщенні. До позовної заяви, крім кредитного договору, договору іпотеки квартири та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, жодного доказу позивачем надано не було.
Доводи про те, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію особи за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття такої особи з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки відсутній спір між органом, який здійснює реєстрацію, та позивачем щодо зняття з реєстрації малолітньої дитини відповідача.
Крім того, суд зауважує, що позивачем обраний спосіб захисту у вигляді виселення на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В свою чергу, вказаний Закон станом на момент подачі позову до суду втратив чинність, у зв`язку з набранням 01.12.2021 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Крім того, ст. 7 нечинного на момент подачі позову Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не встановлювала такої дії, як виселення, а лише до 01.12.2021 регламентувала порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом, виселення регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки.
Окрім того, порушення умов договору іпотеки та ст. 629 ЦК України, на що посилається позивач у позовній заяві, згідно договору іпотеки від 14.12.2007, не тягне за собою наслідків у вигляді виселення відповідачів або інших осіб, а передбачає наслідки у вигляді звернення стягнення і реалізацію предмету іпотеки, однак таких вимог позивач одночасно із виселенням на підставі ст. 109 ЖК України у даній справі не заявляє.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц, від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У позовній заяві та доданих матеріалах відсутні відомості щодо звернення стягнення на предмет іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 , і такі вимоги позивачем також не заявлялися у даному позові, а тому положення ст. 109 ЖК України до даних правовідносин не застосовуються, а відсутність отримання від іпотекодержателя письмової згоди на реєстрацію малолітньої дитини у предметі іпотеки само по собі, без передбачених Житловим кодексом України підстав, не є підставою для виселення малолітньої дитини із житлового приміщення, а відтак позивачем в контексті викладу позовних вимог та наданих доказів обраний неналежний спосіб захисту порушених умов договору шляхом виселення малолітньої дитини без застосування процедури звернення стягнення на майно, а їй виселення становитиме непропорційне втручання у їй право на житло, передбачене законом, не переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та не є необхідним у демократичному суспільстві.
Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).
Таким чином, враховуючи встановлені та перевірені в судовому засіданні обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, в межах розгляду позовних вимог позивачем не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність виселення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому суд вважає позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у цій частині таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки на підставі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, які починають відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя Наталія Миколаївна Свідунович