КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №369/3386/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3343/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ратнікової В.М.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2022 року (суддя Пінкевич Н.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання,

встановив:

у травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним вивезення відповідачем дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі України; просив відібрати та повернути дітей за їх місцем проживання разом з батьком в Україні за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 1 листопада 2013 року уклав шлюб з відповідачкою, яка є громадянкою Російської Федерації. Вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та разом проживали за адресою: АДРЕСА_1 . 18 квітня 2022 року відповідачка самовільно, без його згоди вивезла їх дітей з місця проживання у невідому йому напрямку. Згодом йому стало відомо, що відповідачка разом з дітьми перетнула державний кордон України та Румунії, та в подальшому переїхала до Туреччини, перебувала з дітьми в місті Анталія та не має наміру повертатися разом з дітьми до України.

Позивач стверджував, що він не надавав згоди на вивезення дітей за межі України ні на тимчасовий строк, ні на постійне місце проживання, а відповідачка використала на свою користь дію правового режиму воєнного стану, який було введено на території України 24 лютого 2022 року внаслідок вторгнення на територію України військ агресора.

Позивач зазначав, що відповідачка завчасно, усвідомлюючи ту обставину, що він не надасть згоди на вивезення дітей на постійне проживання за межі України, використала дію спеціального правового режиму воєнного стану та наявність послаблень щодо оформлення дозвільних документів для виїзду за кордон, які існують внаслідок такого правового режиму, самовільно викравши дітей, вивезла їх на постійне місце проживання за межі України. Разом з цим вважає, що відповідачкою не вчинялись жодні дії для належного оформлення вивезення дітей на постійне проживання за межі України, а тому такі дії є явно протиправними та такими, що несуть загрозу безпеці та інтересам дітей, а також порушують його права.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачки судові витрати.

Позивач посилається на неправильне застосування судом ч. 1 ст. 162 СК України, неврахування тієї обставини, що він не надавав згоди на виїзд дітей за межі України, що відповідачка використала на свою користь дію правового режиму воєнного стану і повертатися до України не бажає.

Позивач вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що дії відповідачки несуть загрозу безпеці та інтересам дітей, так як вона виїхала з України на автомобілі, чим піддавала невиправданому ризику безпеку дітей, що ймовірним місцем проживанням відповідачки може бути територія російської федерації, де у відповідачки є міцні родинні зв`язки та досить високою є ймовірність зміни громадянства дітей, що явно суперечить інтересам дітей та їх правам на належний розвиток, виховання та забезпечення базових прав людини.

Також позивач стверджує, що відповідачка ніколи не працювала, не має матеріального доходу, відмовляється від спілкування з ним, що позбавляє його можливості передавати кошти на матеріальне забезпечення дітей, внаслідок чого, відповідачка створює ситуацію, коли діти можуть залишитися без належного матеріального забезпечення та належних умов проживання.

Позивач зазначає, що діти на території України мали комфортне житло, були соціально адаптованими, забезпеченими медичним обслуговуванням та мали соціальний захист України. Разом з цим, вивезення їх за межі України для постійного проживання змінили сталі звички дітей та їх середовище, адже діти перебувають за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі, що може негативно вплинути на їх здоров`я та розвиток.

Позивач вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що порушення відповідачки існують лише з його пояснень, є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи, оскільки в даному випадку, за згодою обох батьків було визначено місце проживання малолітніх дітей за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження чого за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання дітей. В судовому порядку не визначалось ні місце проживання дітей, ні з ким з батьків проживатимуть діти. Діти проживали за вказаною адресою з ним на підставі закону та виходячи з домовленості батьків. Таким чином, вивезення дітей з місця їх постійного проживання та зміна такого місця проживання, є порушення вимог статті 16 Сімейного кодексу, яке було допущено відповідачкою.

Також позивач посилається на лист Міністерства юстиції України від 1 грудня 2022 року, з якого вбачається, що правоохоронними органами Турецької Республіки встановлено місцезнаходження відповідачки разом з малолітніми дітьми в місті Анталія та з відібраних пояснень відповідачки вбачається її намір не повертати дітей за їх місцем проживання на території України.

Позивач зазначає, що вказаний доказ не було подано в суді першої інстанції, оскільки його було отримано вже після розгляду справи, разом з цим він вважає, що зазначений доказ має суттєве значення для вирішення даної справи по суті.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У направлених до апеляційного суду письмових поясненнях відповідачка просить залишити рішення суду без змін, зазначаючи про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, посилаючись на наявність рішення суду, яким відмовлено у

задоволенні позовних вимог позивача про визначення місця проживання дітей з ним, а також на рішення суду в сімейних справах провінції Анталія, яким відмовлено позивачу у відібранні дітей та поверненні їх за місцем проживання, а також встановлено, що вона, як мати, протиправних дій стосовно дітей не вчинила, опікується дітьми та забезпечує їх.

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, у судове засідання не з`явилася, у письмових поясненнях просить розглядати справу у її відсутність, третя особа направила до Київського апеляційного суду лист про розгляд справи у відсутність представника служби у справах дітей, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачки та третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвокат Сергійчика А.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та пояснення відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1 листопада 2013 року, мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони проживали та зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачці на підставі договору дарування від 24 березня 2015 року.

Згідно інформації Державної прикордонної служби України від 2 червня 2022 року 18 квітня 2022 року малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перетнули кордон України у пункті пропуску Порубне.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка не заперечувала, що виїхала з дітьми за межі України 18 квітня 2022 року у зв`язку із введенням на території України воєнного стану та повномасштабною агресією російської федерації проти України, і разом з дітьми перебуває у місті Анталія Туреччина.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для застосування положень ст. 162 СК України не встановлено,так як спір про визначення місця проживання дітей на користь позивача вирішений не був. Також судом не було встановлено підстав для висновку про незаконність вивезення малолітній дітей за межі України.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини,

відповідно до законів України.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має

право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини, застосовуючи Конвенцію, зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів

дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: (a) у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; (b) у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини.

Аналіз наведених норм права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Колегія суддів виходить з того, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6).

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України введено воєнний стан.

З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21.

Загально відомим є факт, що починаючи з 24 лютого 2022 року по 2 квітня 2022 року на території Київської області велися активні бойові дії з російськими окупаційними військами, після звільнення Київщини у подальшому продовжувалися ракетні атаки на Київську область, що створювало реальну небезпеку для мешканців регіону.

За даними Офісу Генерального прокурора внаслідок повномасштабного вторгнення рф станом на 25 квітня 2023 року в Україні загинуло 470 дітей, 949 отримали поранення різного ступеня тяжкості. У Київській області постраждало 127 дітей.

На час розгляду даної справи судом реальна небезпека триває, російський агресор продовжує здійснювати дронові та ракетні атаки по території Київської області.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач не надав достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності відібрання дітей у матері, яка забезпечила їх безпеку, та повернення їх до місця їх проживання у Київській області, де

відсутня безпека, поки в Україні триває війна, а відтак доводи апеляційної скарги, що дії відповідачки несуть загрозу безпеці та інтересам дітей є необґрунтованими.

Враховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення якнайкращих інтересів та безпеки дітей, введення в Україні воєнного стану та перебування дітей із матір`ю в Туреччині, дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами та обов`язками батьків, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення даного позову.

Колегія суддів звертає увагу, що батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дітей, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.

Доводи позивача про незаконне вивезення дітей відповідачкою та перетин державного кордону України, колегія суддів вважає безпідставними.

Абзац тринадцятий пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджений постановою Кабінету міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, у редакції, яка діяла станом на 18 квітня 2022 року, передбачав, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Відповідачка є матір`ю дітей, а відтак, відсутні правові підстави для висновку, що вона перетнула кордон України з дітьми без дотримання вищезазначених Правил.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка вивезла дітей за межі України на постійне місце проживання, належними доказами не підтверджені.

Посилання позивача на лист Міністерства юстиції України від 1 грудня 2022 року є безпідставними, так як він не містить інформації, що відповідачка отримала дозвіл на постійне проживання у Туреччині та не має наміру взагалі повертатися до України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Ратнікова