ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 758/71/16

провадження № 61-10085св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року

у складі судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду

від 07 березня 2023 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Білич І. М.,

Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та Публічним акціонерним товариство комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) укладено депозитний договір від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»), за умовами якого, банк відкриває депозитний рахунок

№ НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 35 920,91 доларів США на строк 366 днів до 09 грудня 2014 року включно, із процентною ставкою на суму вкладу 9,5 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць.

Відповідно до пункту 3 договору № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс») у разі, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення депозиту, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

У пункті 5 договору вказано, що сторони мають право достроково розірвати дійсний договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.

Також вказала, що вона неодноразово зверталася до банку з вимогою повернути її вклади, але відповідач до цього часу кошти не повернув, а надав відповіді

з пропозицією звертатися з вимогами до Російської Федерації.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 остаточно просила розірвати договір банківського вкладу від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»), укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за цим договором у розмірі 35 920,91 доларів США, проценти за користування банківським вкладом у розмірі 15 987,27 доларів США, які нараховані за період із 01 березня 2014 року до 05 листопада 2018 року включно.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір банківського вкладу

від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»), укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу

від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»)

у розмірі 35 920,91 доларів США. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_1 проценти за користування банківським вкладом за договором банківського вкладу від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс») у розмірі 5 408,54 доларів США. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що позивачем 24 грудня 2015 року подано до банку заяву про повернення грошових коштів за банківським вкладом, тому вказаний договір

є розірваним із 29 грудня 2015 року, тож стягненню підлягає сума банківського вкладу та відсотки, нараховані як на час дії договору за його умовами, так і після його розірвання у розмірі за вкладом «на вимогу».

Постановою Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року змінено в частині стягнення процентів за користування банківським вкладом. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування банківським вкладом за договором

від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс») у сумі 4 920,90 доларів США за період із 09 грудня 2013 року до 29 грудня 2015 року.

У решті рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада

2021 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про стягнення банківського вкладу, проте дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення процентів за договором банківського вкладу, нарахованих після дати розірвання договору банківського вкладу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі

№ 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 27 квітня

2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18.

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 через свою представницю адвокатку Нежигай І. О. подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить поновити строк на подачу відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до частини першої статті 395 ЦК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк можу бути продовжений за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи, що процесуальний строк, встановлений судом, сторона пропустила

з власної вини, із клопотанням про продовження процесуального строку ця особа звернулася після його спливу (що унеможливлює його продовження), та

з урахуванням того, що заявницею не наведені обставини, які б перешкоджали їй вчасно подати відзив, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для продовження позивачці строку для подання відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційних проваджень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Встановлені судами обставини

09 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено депозитний договір № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»), за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 35 920,91 доларів США на строк 366 днів до 09 грудня 2014 року включно, з процентною ставкою на суму вкладу 9,5 % річних, період нарахування процентів - 1 місяць.

На виконання вказаного договору, позивачкою внесено на рахунок банку

35 920,91 доларів США, що підтверджується заявою від 09 грудня 2013 року

№ SAMDNWFD500, квитанцією про внесення коштів, витягом

з електронного додатку від 29 травня 2020 року, висновком судового експерта про дослідження квитанції про внесення 35 920,91 доларів США та витягом

з електронного додатку від 29 травня 2020 року.

Нормативно-правове обґрунтування

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід

в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором (частина перша

статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику, крім суми вкладу, також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти

з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Висновки за результатами розгляду касаційноїскарги

Суд першої інстанції, встановивши, що договір банківського вкладу розірваний

29 грудня 2015 рокуна підставі заяви про повернення грошових коштів за договором банківського вкладу поданої до банку, тому наявні підстави для стягнення банківського вкладу та відсотків, нараховані як на час дії договору за його умовами, так і після його розірвання у розмірі за вкладом «на вимогу».

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення банківського вкладу, проте змінив розмір відсотків, які підлягають стягненню

з банку на користь позивачки, обґрунтовуючи це тим, що позивачка подала заяву про повернення вкладу, тобто фактично заявила про одностороннє розірвання договору вкладу, тому після розірвання договору у банку відсутні підстави для нарахування відсотків за договором вкладу.

Верховний Суд погоджується, що депозитний договір достроково припинено за ініціативою вкладника, тому наявні підстави для стягнення суми депозиту та відсотків.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня

2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 263/11275/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня

2022 року у справі № 530/1995/18.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами

й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності обставини наведеної як приклад справи до обставин розглядуваної справи.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 ухвалюючи нове рішення у частині стягнення процентів за період із 16 листопада 2014 року до 01 серпня 2019 року та пені на підставі частини п`ятої статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що договір депозиту вважається розірваним із 15 листопада 2014 року, то з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється,

а починаючи із 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, не підлягає задоволенню вимоги про стягнення пені за період із 01 серпня 2018 року до 01 серпня 2019 року, оскільки

у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 13 листопада 2014 року із 15 листопада 2014 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Також суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».

Водночас, у справі, яка переглядається у касаційному порядку, позивачкою заявлені вимоги про розірвання договору банківського вкладу та стягнення відсотків за депозитом.

Отже, у справі № 321/1260/19 наведеній заявником у касаційній скарзі, встановлені інші фактичні обставини ніж у справі, яка переглядається у касаційному порядку.

У справі № 607/11746/17 Верховний Суд вирішуючи спір про стягнення коштів за договором транспортного експедирування, зазначив, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Предметом спору у справі № 263/11275/18 є усунення перешкод у користуванні приміщенням, де Верховний Суд зазначив, що «у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Аналіз статті 205 ЦК України свідчить, що волевиявлення учасника (-ів) правочину може виражатися в: певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину. Законодавець передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України)».

У справі № 530/1995/18 Верховний Суд вирішуючи спір про визнання заповіту недійсним зазначив, що «нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення /припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає».

Отже, у справах № 607/11746/17, № 263/11275/18, № 530/1995/18 наведених заявником як приклади неоднакового застосування норм права, вирішувалися спори з інших неподібних правовідносин, а тому висновки у цих справах не можуть бути релевантними прикладами неоднакового застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, доводи касаційних скарг про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), є необґрунтованими.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про пред`явлення позову до неналежного відповідача з огляду на таке.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215

ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520

ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, втім такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу за депозитним договором від 09 грудня 2013 року

№ SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс»), укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», тому правильним є висновок судів, що договір переведення боргу за депозитним договором, який укладений 17 листопада

2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», є таким, що не породив правових наслідків для кредитора ( ОСОБА_1 ), тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме банк є належним відповідачем.

Щодо доводів касаційної скарги в частині вимоги про розірвання договору

у судовому порядку

Суди встановивши, факт розірвання договору банківського вкладу від 09 грудня 2013 року № SAMDNWFD500 (вклад «Депозит плюс») із 29 грудня

2015 року задовольнили вимоги про розірвання договору у судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У касаційній скарзі банк не навів належних підстав касаційного оскарження судових рішень в частині висновків щодо вирішення вимоги про розірвання договору

у судовому порядку.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи законодавчо визначені межі касаційного перегляду, а також невстановлення підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення вимоги про розірвання договору у судовому порядку, Верховний Суд дійшов переконання про залишення рішення судів першої та апеляційної інстанцій

в зазначеній частині без змін, оскільки заявник не навів підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України; висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовував.

Підсумовуючи наведене та враховуючи, що касаційне провадження у цій справі відкрито на підставіпункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, і передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено, так і не встановлено обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У жовтні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що існує виключна правова проблема щодо застосування статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України як підстави для встановлення нікчемності договору про переведення боргу (заміна боржника) за обставин укладення такого договору в письмовій формі проте за відсутності згоди кредитора на укладення такого договору.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд неодноразова вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Оцінюючи наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від

АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див.: постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня

2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).

Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми при тлумаченні положень статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України для оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора - клопотання банку не містить, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у продовженні строку на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відзив ОСОБА_1 , поданий представницею адвокаткою Нежигай Іриною Олексіївною,на касаційну скаргу залишити без розгляду та повернути заявниці.

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року

у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 березня

2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний