ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 671/2194/21

Провадження № 22-ц/4820/1371/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.

за участю: апелянта ОСОБА_1 , її представника адвоката Чудовської І.В.,

позивача ОСОБА_2 , її представника адвоката Леошека О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2023 року (суддя Бабій О.М.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що влітку 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 надала в борг ОСОБА_1 20000 доларів США (у присутності свідка ОСОБА_3 ), що підтверджується розпискою відповідача. Згідно з усною домовленістю сторін повернення коштів мало відбутися у максимально короткий строк, через що сторони письмово не встановили строк повернення позики у розписці позичальника.

Усної домовленості повернути кошти ОСОБА_1 не виконала, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до Волочиського відділення поліції із заявою відносно вчинення, на її думку, ОСОБА_1 кримінального правопорушення, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України (шахрайство).

21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення позики на підставі статей 1046, 1047, 1049 ЦК України. Зазначеною вимогою визначено позичальнику ОСОБА_1 тридцятиденний строк від дня пред`явлення вимоги для повернення позики в сумі 20000 доларів США.

Однак, у визначений тридцятиденний строк від дня пред`явлення вимоги ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_2 суму позики, через що остання звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

У зв`язку з цим позивач просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_1 позику в сумі 20000 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним Банком України, на день пред`явлення позову становить 545 016 грн., 5450 грн. 20 коп. сплаченого судового збору та 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20000 доларів США боргу за договором позики та 15450 грн. 20 коп. судових витрат.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що уклавши договір позики, ОСОБА_1 умов договору не виконала та борг позивачу не повернула.

Посилання представника відповідача на інший характер правовідносин, що склались між сторонами, суд визнав неспроможними, виходячи із фактичного змісту правовідносин, що склались між сторонами, суд дійшов висновку що між сторонами виникли правовідносини саме з приводу укладення договору позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги зазначає, що розгляд даної цивільної справи відбувався не заочно, зі сторони відповідача до суду не надходило жодних заяв або клопотань про розгляд справи за відсутності відповідача чи її представника. 16 січня 2023 року представник відповідача брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів, під час даного судового засідання суд не видалявся до нарадчої кімнати для ухвалення рішення та не проголошував ні повний текст рішення, ні його вступну та резолютивну частини. Проте 12 травня 2023 року відповідач отримала копію рішення по даній справі від 16 січня 2023 року. В ЄДРСР вступна та резолютивна частини рішення та його повний текст оприлюднені 09 травня 2023 року. Тобто судом першої інстанції було безпідставно та незаконно постановлено та проголошено рішення за відсутності відповідача та її представника.

Предметом спору у даній справі є заборгованість відповідача перед позивачем, що виникла на підставі розписки. Виходячи з природи та характеру спірних правовідносин, основними питаннями для з`ясування судом під час розгляду справи є наявність у позивача відповідної боргової розписки та встановлення чи дійсно зміст розписки вказує на виникнення заборгованості. Позивачем не було надано суду оригіналу розписки, хоча суд протокольною ухвалою витребовував його у позивача. Отже, судом першої інстанції не було в повній мірі з`ясовано усі обставини, що мають значення для справи, та було визнано встановленими обставини, які не доведені під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Крім того, не можуть вважатись належними доказами у даній цивільній справі протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства. Таким доказам може бути надана оцінка під час розгляду кримінальної справи та до винесення вироку в рамках кримінального провадження протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом. Тому суд першої інстанції при розгляді справи керувався та посилався на неналежний та недостовірний доказ, одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

За доводами апеляційної скарги розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Законодавством чітко встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, тобто умова про повернення коштів є обов`язковою ознакою договору позики та має бути чітко вказана у борговому документі. Документ, яким зафіксовано передачу коштів на будь-які цілі без умови про їх повернення, тим більше, як зазначає апелянт, якщо гроші мають використовуватись для спільної справи обох сторін, виключає можливість визнання такого документу борговим документом, та не може підтверджувати між сторонами правовідносин за договором позики.

Також місцевий суд, застосовуючи положення ст. 1049 ЦК України, припустився неправильного тлумачення закону, оскільки у даній статті мова йде про випадки, коли договором передбачена умова обов`язкового повернення грошових коштів (чи інших речей), але не передбачено строк їх повернення. У даних правовідносинах договором взагалі не було встановлено умови (обов`язку) повернення переданих відповідачу грошових коштів, тому судом було допущено неправильне тлумачення закону, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання позивача на укладення деяких умов договору позики в усній формі не повинно було бути врахованим судом першої інстанції при вирішенні справи, оскільки чинне законодавство виключає можливість укладення умов правочину в усній формі за даних обставин, а також враховуючи, що даний факт не підтверджується жодними допустимими та належними доказами, окрім показань осіб, які були відібрані в порядку кримінального процесуального законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що за час розгляду справи у суді першої інстанції було досліджено усі обставини справи та надані докази, в тому числі й боргову розписку. Поряд з цим за весь час розгляду справи відповідачем не було піддано сумніву копію розписки та клопотання про витребування оригіналу розписки заявлено не було, жодних протокольних ухвал з цього приводу не було прийнято.

Відповідачкою та її представником не було подано суду належних та допустимих доказів того, що боргова розписка у даній справі за своєю правовою природою не є договором позики, а є іншим документом, який надає право не повертати раніше отримані кошти.

В судовому засіданні апелянт та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Позивач та її представник проти апеляційної скарги заперечили, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідно до розписки, ОСОБА_1 бере в Махніцької Наталії 20 000 дол. США на відкриття спільної справи (2-х аптек). Передача грошей відбувається при свідку ОСОБА_3 (а. с. 11).

Отримання ОСОБА_1 влітку 2020 року від ОСОБА_2 коштів в розмірі 20000 дол. США сторони визнають в судовому засіданні.

При цьому, відповідачка та її представник заперечила факт укладення саме договору позики в даному випадку, вказавши про отримання коштів відповідачем для ведення спільної справи, отже, як вважає представник відповідача, в даному випадку мають місце інші правовідносини.

20 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Волочиського ВП ГУНП в Хмельницькій області з заявою про вчинення ОСОБА_1 відносно неї ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а. с. 12).

На вказану заяву начальником ВП № 2 Хмельницького РУП ГУНП України в Хмельницькій області було надано відповідь № М-20 від 21 серпня 2021 року (а. с. 13). Згідно з вказаним листом, в ході проведення перевірки були опитані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ОСОБА_4 пояснила, що влітку 2020 року позичила в ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20000 доларів США на потреби розвитку підприємницької діяльності, про що написала розписку в присутності ОСОБА_3 , кошти планує повернути в повному обсязі. Опитана ОСОБА_3 пояснила, що влітку 2020 року вона була присутня при тому, як ОСОБА_2 позичила грошові кошти в сумі 20000 доларів США на потреби розвитку підприємницької діяльності ОСОБА_1 , та про отримання грошових коштів остання написала в присутності ОСОБА_3 розписку.

21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулась до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про повернення протягом тридцяти днів грошових коштів в сумі 20000 доларів США (а. с. 18-24).

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

В силу ч. ч. 1, 3 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).

У постановах Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 зроблено висновок про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається із матеріалів справи, за розпискою ОСОБА_1 бере в Махніцької Наталії 20 000 дол. США на відкриття спільної справи (2-х аптек).

Щодо виявлення справжньої правової природи укладеного договору, то позивачка вважаючи, що вона передала гроші ОСОБА_4 в позику на ведення нею підприємницької діяльності, зверталася з вимогою до нею про їх повернення.

Відповідачка в судовому засіданні заперечила факт укладення між сторонами саме договору позики, пояснивши що гроші брала саме на ведення спільної справи, відкриття двох аптек, гроші планувала повертати, тільки після того коли б аптеки запрацювали.

На підтвердження домовленості про ведення спільної справи з позивачкою відповідачем будь-яких документів як доказів по справі не надала. Грошей, які взяла на ведення спільної справи, вже не має, оскільки передала їх іншій особі для оформлення договорів оренди, а ця третя особа її обманула. Всі домовленості проводились нею з третьою особою в усній формі.

За зверненням ОСОБА_2 до ВП №2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області проведена перевірка її заяви, в ході якої було опитано ОСОБА_1 за поясненнями якої, про що міститься її підпис, дійсно влітку 2020 року ОСОБА_1 позичила гроші в розмірі 20 тис. дол США на потреби розвитку підприємницької діяльності. Будь-якого умислу на неповернення коштів ОСОБА_2 у нею не було. Планує протягом року-півтора повернути кошти в повному обсязі.

Зважаючи на зазначене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи юридичну необізнаність відповідачки щодо написання розписки, встановивши, що інших правовідносин, на які посилаються відповідачка та її представник, не існує, доказів на підтвердження яких суду не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення між сторонами правовідносин щодо позики. Враховуючи те, що на вимогу позивачки грошові кошти не повернуто відповідачкою, розписка знаходиться у позивачки, за таких обставин висновок суду про стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 боргу в розмірі 20000 дол. США є правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не впливають на висновки суду, є безпідставними, а тому підлягають відхиленню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина 2 статті 376 ЦПК України).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк