Провадження № 2/947/3615/23
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Коваленко О.Б.,
за участю секретаря Маценко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення часток, визнання права власності в порядку спадкування,
ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення часток, визнання права власності в порядку спадкування.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть від 29.08.2021 року, серія НОМЕР_3 ).
Позивачка звернулася до нотаріуса для отримання спадщини і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 13 липня 2023 року (спадкова справа № 1/2021, реєстровий номер 777) на частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала покійному ОСОБА_4 . Зазначене свідоцтво зареєстроване у Державному реєстрі речових прав 13.07.2023 року, № 339101405.
Але нотаріус Постановою від 13.07.2023 року відмовила позивачці у оформленні права на частину земельної ділянки, розташованої під зазначеним будинком, мотивуючи таку відмову тим, що земельна ділянка належить чотирьом співвласникам, один з яких помер і тому визначити його частку у праві спільної сумісної власності неможливо, оскільки немає можливості з`ясувати домовленість між співвласниками.
Таким чином, позивачка вимушена звертатися до суду задля захисту своїх спадкових прав. Постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19 передбачає, що оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку.
Зазначена земельна ділянка, як і будинок на ній, належать родині позивачки в рівних частках, про що завжди було домовлено між членами родини і що також підтверджується документально - правовстановлюючими документами на будинок, рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року і правовстановлюючими документами на земельну ділянку, де власниками зазначені усі члени родини: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - у кожного (умовно, оскільки земля є спільною сумісною власністю) по частині земельної ділянки. Враховуючи, що чоловік Позивачки помер і вона є його єдиною спадкоємицею, на цей час її має належати також ї його частка земельної ділянки, тобто його 1/4 частина земельної.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.128, 131 ЦПК України.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково.
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_4 помер (свідоцтво про смерть від 29.08.2021 року, серія НОМЕР_3 ).
Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ст. 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.
Згідно зі статтею 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам.
У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя;
б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку.
Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.
Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.
Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.
Стосовно вимоги щодо визнання права власності на частину земельної ділянки, суд вважає, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх прав та не надано відповідних експертних висновків щодо можливості поділу або виділу зазначеної частини земельної ділянки пропорційно до частки позивача. Доказів (висновку експерта тощо) щодо можливості поділу або виділу в натурі частини земельної ділянки відповідно до частки ОСОБА_1 у домоволодінні не надано та відповідних клопотання про їх витребування, призначення експертиз, сторонами по справі не заявлялось.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в частині визначення рівності часток у праві власності на земельну ділянку.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 13,76-81, 259, 263-265, 268, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Повний текст рішення суду буде складено у строк до 16.12.2023 року включно.

Суддя Коваленко О. Б.