П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року м. Київ

Справа №757/32940/21-ц

Провадження № 22-ц/824/2314/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 08 лютого 2023 року

Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря Карпенка В.Р.

Сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Борис Анатолійович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гусаковою Оксаною Борисівною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кота Б. А., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соломонова В. В., про визнання недійсною та скасування нотаріальної дії, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , яка за своє життя склала заповіт на її користь, на користь відповідача - ОСОБА_2 та на користь ОСОБА_4

24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б. А. за станом здоров`я ОСОБА_4 було здійснено виїзд до неї за місцем її проживання та посвідчено заяву останньої про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 , одночасно приватним нотаріусом було посвідчено і її (позивачки) заяву про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначала, що приватним нотаріусом порушено порядок посвідчення правочину, оскільки її правочин вчинено на дому ОСОБА_4 , втім проблем із здоров`я, через які б вона не мала можливості самостійно з`явитися до нотаріуса для вчинення такого правочину, не мала, і нотаріусом не внесений запис до журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця приватного нотаріуса, у тексті заяви її ім`я зазначено, як ОСОБА_1 .

Позивачка вважала, що її відмова від прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_3 була складена під впливом омани з боку ОСОБА_2 та її помилки, а також під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 25 січня

2022 року (т. 2, а. с. 43-46), просила:

- визнати недійсною нотаріальну дію, вчинену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б. А., з посвідчення підпису ОСОБА_1 у заяві від 24 липня 2019 року за № 671 про відмову від спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та скасувати її;

- визнати недійсним правочин з відмови від спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- скасувати свідоцтво про право на спадщину від 07 липня 2020 року № 272, видане ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В. після смерті ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кота Б. А., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Соломонова В. В., про визнання недійсною та скасування нотаріальної дії, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено підстави за яких вона звернулася до суду з позовними вимогами.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня

2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кота Б. А. 25 500,00 грн. судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі та, стягуючи судові витрати понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, врахувавши обсяг наданих послуг адвокатом в суді, який відповідає критерію реальності таких витрат, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення саме 25 500,00 грн, які є документально підтверджені.

07 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гусакова О. Б. через засоби поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог; скасувати додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року та відмовити у задоволенні стягнення витратна професійну правничу допомогу, у разі відмови у задоволенні апеляційної скарги, зменшити суму з 25 000,00 грн до 5 000,0 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у заяві про відмову від спадщини вказано ім`я « ОСОБА_1 » а не « ОСОБА_1 », що свідчить про відсутність волевиявлення саме позивачки на вчинення спірного правочину. Заявник вказує на порушення порядку вчинення нотаріальної дії, а саме заява про відмову від спадщини було подана не за місцем відкриття спадщини.

05 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи № 757/32940/21-ц разом із апеляційною скаргою надійшли до Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 05 жовтня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гусакової О. Б. про поновлення строку на апеляційне оскарження на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року задоволено та поновлено його.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гусаковою О. Б.залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали.

Заявнику необхідно було доплатити судовий збір.

26 жовтня 2022 року на виконання вимог ухвали Київського апеляційного суду

від 07 жовтня 2022 року представником ОСОБА_1 - Гусакова О. Б. надано квитанцію від 26 жовтня 2022 рокуID 3337-9551-4976-0233 про сплату судового збору в розмірі, встановленому судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року про виправлення описки, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Гусаковою О. Б., на рішення Печерського районного суду міста Києва

від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кота Б. А., третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соломонова В. В., про визнання недійсною та скасування нотаріальної дії, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та скасування свідоцтва про право на спадщину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

29 листопада 2022 року представник приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кота Б. А. - адвокат Базюкевич Є. В. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі.

В судовому засіданні в режимі відеоконферензв`язку представник позивача ОСОБА_1 адвокат Гусакова О.Б. підтримала доводи апеляційної скарги.

В судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку представник відповідача приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Кот Б.А. адвокат Базюкевич Є.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Лещенко Ю.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві у віці 92 роки померла

ОСОБА_3 , про що 27 лютого 2019 року зроблено відповідний актовий запис за № 3792 та Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 27 лютого 2019 року видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

16 серпня 2001 року ОСОБА_3 був складений заповіт, яким вона на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частинах кожній. Заповіт за реєстровим № 5-3940 посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С. А.

Аналіз матеріалів спадкової справи № 4/2019, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , свідчить про:

- подання відповідачем ОСОБА_2 заяви, якою приймає спадщину за заповітом, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 ;

- про подання позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19 лютого 1997 року, зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_2 , заяви, якою відмовляється від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті

ОСОБА_3 , як за заповітом так і за законом. Справжність підпису ОСОБА_1

24 липня 2019 року за реєстровим № 671 засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б. А., і означений документ свідчить про те, що ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено, що ця заява не може бути їй повернена, але може бути нею відкликана протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (статті 1269, 1270 ЦК України), їй зрозуміло, що не допускається відмова від спадщини з умовою чи із застереженням, що відмова від спадщини має місце у відношенні всього спадкового майна, що вона не може від однієї частки спадщини відмовитись, а іншу частку спадщини прийняти, що ОСОБА_1 в присутності нотаріуса стверджує, що в дієздатності не обмежена, під опікою, піклуванням не перебуває. Означений документ також свідчить, що приватний нотаріус засвідчує справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблено у його присутності, що особу ОСОБА_1 , яка підписала документ, встановлено, дієздатність її перевірено;

- про подання ОСОБА_4 заяви, якою вона відмовляється від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_3 , як за заповітом так і за законом. Справжність підпису ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 03 квітня 2001 року, зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_3 , засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Котом Б. А., і означений документ свідчить про те, що у зв`язку зі слабким здоров`ям ОСОБА_4 заява підписана за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_3 ;

- заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_1 зареєстровані 19 серпня 2019 року, відповідно за № 7, за № 8.

07 липня 2020 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В. В. посвідчено, що ОСОБА_2 на підставі заповіту, посвідченого Мотицькою С. А., державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 16 серпня 2001 року, зареєстрованого у реєстрі за № 5-3940, є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась ОСОБА_1 та 1/3 частки у спадщині, від якої відмовилась ОСОБА_4 .

Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з: квартири АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся Печерського району від 31 жовтня 1973 року № 692 параграф 1 та довідки ЖБК «Художник-1» від 16 грудня 1991 року № 81, право власності зареєстроване Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 11 листопада 1992 року за реєстрованим № 884.

Право власності ОСОБА_2 07 липня 2020 року зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчить відповідний витяг індексний № 215308852.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо апеляційного оскарження рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша стаття 1217 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (частина перша стаття 1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша стаття 1235 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частин першої, п?ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом (частина перша статті 1274 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України.

Щодо аргументів ОСОБА_9 про порушення нотаріусом вчинення нотаріальної дії

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат».

Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю.

За змістом пункту 11 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» до нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси України, відноситься засвідчення справжності підпису на документах.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

За змістом частини другої статті 41 Закону України «Про нотаріат»нотаріальні дії вчиняються у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса.

Згідно частини третьої статті 43 Закону України «Про нотаріат», яка регулює питання установлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Згідно частин першої, другої, десятої-тринадцятої статті 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно частини другої статті 45 Закону України «Про нотаріат» нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею.

Згідно пунктів 2, 3 глави 1 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року

№ 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за

№ 282/20595, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, заноситься до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (із змінами).

Згідно пункту 1 глави 4 розділу 1 означеного Порядку дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й Київський апеляційний суд, перевіривши законність дій приватного нотаріуса Кота Б.А., вивчивши закон, на підставі якого діяв нотаріус, дослідивши надані сторонами докази і з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що підпис на заяві ОСОБА_1 було засвідчено приватним нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства України щодо форми, процедури та у зв`язку із вільним волевиявленням щодо вчинення нотаріальної дії. При цьому ОСОБА_1 сама звернулася до приватного нотаріуса із клопотанням щодо вчинення конкретної нотаріальної дії, підпис на заяві ОСОБА_1 засвідчено за адресою:

АДРЕСА_4 , що є робочим місцем приватного нотаріуса, тому відсутні підстави занесення запису про вчинення нотаріальної дії до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі робочого місця (контори) приватного нотаріуса. ОСОБА_1 крім проставлення підпису власноручно написала на заяві своє прізвище, ім`я, по батькові. Заява ОСОБА_1 викладена на спеціальному бланку нотаріальних документів, нотаріальна дія зареєстрована під окремим порядковим номером. Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису ОСОБА_1 , не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, як того вимагає стаття 78 Закону України «Про нотаріат», що підпис зроблено певною особою, тому те, що в тексті заяви ОСОБА_1 , де чотири рази повторюється її прізвище, ім`я, по батькові, один раз її ім`я зазначено як ОСОБА_1 , не є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо аргументів ОСОБА_1 про вчинення помилки (стаття 229 ЦК України)

ОСОБА_1 , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, передбачених частиною першою статті 229 ЦК України, стверджувала, що заяву про відмову від спадщини було складено під впливом помилки, оскільки мала довіру до відповідача ОСОБА_2 , не змогла вивчити та зрозуміти наслідки такої відмови; вона була людиною порядною та довірливою, юридично не обізнаною, у похилому віці та ще й з вадами зору.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Частиною першою статті 81 ЦПК Українивизначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК Українипередбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Установлено, що при засвідченні підпису на заяві ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини нотаріусом роз`яснено останній зміст статей 1269, 1270 ЦК України, наслідки вчинення нотаріальної дії, що враховується судом; ОСОБА_1 не є інвалідом, не має потреби у догляді й сторонній допомозі. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористалася. Позовна заява не містить переконливих доводів про наявність помилки з боку ОСОБА_1 щодо вчинення правочину із складання заяви про відмову від прийняття спадщини, навпаки, вона підтверджує свідомість такої відмови з метою спрощення у оформленні спадщини відповідачем ОСОБА_2 для наступного продажу майна і розподілу коштів.

З урахуванням зазначеного, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною заяви про відмову від спадщини з цих підстав, оскільки відсутня помилка, яка вплинула на оспорюваний правочин. При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.

Щодо аргументів ОСОБА_1 про ведення її в оману (стаття 230 ЦК України)

ОСОБА_1 , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, стверджувала, що заяву про відмову від спадщини було складено під впливом омани з боку відповідача, оскільки відповідачем ОСОБА_2 було нав`язано таку відмову з метою уникнення витрат з оформлення спадщини (податки, нотаріальні послуги), полегшення процедури прийняття спадщини, бо відповідач проживала у місті Києві, де була заведена спадкова справа, в подальшому відповідачу було зручніше займатися реалізацією спадкового майна, частку коштів від продажу якої обіцяла віддати; вона довірилася ОСОБА_2 , оскільки до цього часу підстав сумніватися в її порядності не було.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:

- по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;

-по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином;

- по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що ОСОБА_1 24 липня 2019 року звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом. Також встановлено, що приватним нотаріусом роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України, а також роз`яснено юридичні наслідки такої відмови.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 у порушення статей 79, 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання останньою заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку відповідача, не довела обставин, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, не підтвердила наявності умисних дій відповідача.

З урахуванням зазначеного, Київський апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною заяви про відмову від спадщини з цих підстав.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 467/799/19 (провадження № 61-14559св20).

Щодо аргументів ОСОБА_1 про вчинення правочину під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України)

ОСОБА_1 , висуваючи вимоги про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав, передбачених частиною першою статтею 233 ЦК України, стверджувала, що на момент відмови була у сильному душевному хвилюванні та тяжкому психологічно-емоційному стані, оскільки у лютому 2019 року втратила свою тітку - спадкодавця, яка була її хресною матір`ю, її рідна сестра ОСОБА_4 на цей момент була у тяжкому передсмертному стані, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Подібний висновок щодо застосування статті 233 ЦК України зроблено Верховним Судом у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 646/1916/18 (провадження

№ 61-9517св19).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсною відмову від прийняття спадщини з підстав статті 233 ЦК України, ОСОБА_1 надано суду в якості письмових доказів ті самі копії документів, а також копію лікарського свідоцтва про смерть № 9, видане 29 серпня 2019 року Дніпровською клінічною лікарнею на залізничному транспорті ОСОБА_7. про смерть ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв?язку з недоведеністю позовних вимог із заявлених позивачем підстав (статті 233 ЦК України), суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення 24 липня 2019 року спірного правочину під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини і на вкрай невигідних для не умовах всупереч вимогам ЦПК України позивач не надала, не довела в судовому засіданні нерозривного причино-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється винятково для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки наведені позивачем обставини укладення оспорюваного правочину не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України, з огляду на те, що дії позивачки щодо укладення відмови від прийняття спадщини з метою спрощення у оформленні спадщини відповідачем ОСОБА_2 для наступного продажу майна і розподілу коштів свідчать про наявність її волі, що у розумінні статті 233 ЦК України не вказує на наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусило її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Аргументи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо апеляційного оскарження додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Котом Б.А. заявлено вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, понесених на професійну правничу допомогу адвоката Базюкевича Є. В.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Апеляційним судом встановлено, що 09 червня 2022 року між приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б. А. та адвокатом Базюкевичем Є. В. укладено договір про надання правової допомоги № 65/ЦП-2022.

Предметом вказаного договору є надання правничої допомоги.

Факт надання правової допомоги стверджується актом передання-прийняття послуг з професійної правової/правничої допомоги від 26 липня 2022 року.

За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження

№ 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/WestAllianceLimited v. Ukraine, заява № 19336/04,

§ 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).

Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що стягнута судом першої інстанції сума в розмірі 25 500,00 грн є обґрунтованою, доведеною та співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гусакової О. Б. без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної ОСОБА_10 - адвоката Гусакової О. Ббез задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року- без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гусаковою Оксаною Борисівною -залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 липня 2022 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна