"31" січня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - Чех Н.А.,
за участі секретаря судового засідання - Буткевич Л.В.,
розглянувши в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він являється наймачем квартири АДРЕСА_1 . Крім нього за даною адресою значиться зареєстрованим його онук - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з квітня 2019 року в квартирі не проживає, оскільки його мати - ОСОБА_2 , разом з сином виїхали з м. Києва на постійне проживання до Криму, без наміру повернутися. ОСОБА_2 була зареєстрована за спірною адресою, та в судовому порядку була знята з реєстраційного обліку. Крім того, в квартирі був зареєстрований його (позивача) син - ОСОБА_2 , який був знятий з реєстрації у зв`язку з його смертю. З того часу, як ОСОБА_3 з матір`ю залишили квартиру, минуло більше трьох років, кореспонденцію за вказаною адресою вони не отримують, комунальні платежі не сплачують, особистих речей в квартирі не тримають, квартирою не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинилося та не заборонялось в ньому проживати. Заяв про тимчасову відсутність за місцем реєстрації та проханням збереження права користування квартирою не було подано. Дане свідчить про те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 21.11.2022 року.
21.11.2022 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.
25.11.2022 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідача.
29.11.2022 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА».
Ухвалою від 30.11.2022 року позов залишено без руху.
07.12.2022 року надійшли документи на виконання вимоги суду.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відзив на позов не надходив.
Пояснення від третьої особи не надходили.
Оскільки розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, розгляд проводиться по матеріалах справи в заочному порядку.
В суді встановлено, що 15.07.2009 року ОСОБА_1 Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано Ордер № 012669 серія Б на жиле приміщення, згідно якого позивач отримав право на зайняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі Розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 128 від 12.03.2009 року. Жиле приміщення надано на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (донька) та ОСОБА_5 (онук).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року (справа № 10656/21) за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 . Рішення набуло законної сили 20.12.2021 року. В процесі розгляду даної справи судом було установлено, що ОСОБА_2 у строк понад шість місяців не проживає в спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано дві особи - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зареєстрований з 03.02.2009 року по теперішній час.

З письмових пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відібраних представником позивача на підставі ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», встановлено, що в квітні 2019 року ОСОБА_2 забрала сина ОСОБА_8 і свої речі та поїхала до своїх батьків в Крим. З того часу їх не бачили, на похованні сина позивача - ОСОБА_2 , їх ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) не було.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України особа, яка не проживає на житловій площі більше шести місяців без поважних причин, може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловою площею.

Встановлено, що ОСОБА_3 не проживає за спірною адресою понад шість місяців.

По даній справі відсутні будь-які дані щодо не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з поважних причин чи щодо чинення перешкод в його проживанні. У зв`язку з викладеними обставинами вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідач не скористався процесуальним правом висловити свої заперечення на позов та надати докази.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-78, 81, 137, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного тексту рішення - 31.01.2023 року.

Суддя: