Справа № 149/662/22
Провадження № 22-ц/801/167/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М.В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 рокуСправа № 149/662/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Михайленко А.В., Бєлого І.О. та його представника - адвоката Кравчука М.О., Мельника М.Л. та його представника - адвоката Власюка А.В., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Михайла Олександровича на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення,

в с т а н о в и в:

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення, мотивуючи тим, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та у якому, у зв`язку з одруженням його дочки, було зареєстровано відповідача.

30.11.2020 року шлюб між відповідачем та його донькою було розірвано, проте відповідач продовжує проживати у належному йому житловому будинку, створюючи перешкоди для розпорядження ним. При цьому відповідач має фактичне місце проживання у АДРЕСА_2 . Звернувшись до ОСОБА_1 з вимогою про добровільне ним зняття з реєстрації у вказаному будинку відповіді не отримав. Самостійно зняти з реєстрації відповідача він позбавлений можливості.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 992,40 грн сплаченого судового збору та 4 100 грн витрат на адвоката.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Кравчук М.О. подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просив оскаржуване рішення скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Власюк А.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог,

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже рішення суду в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником будинку в АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 7).

У відповідності до довідки виконавчого комітету Хмільницької міської ради ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9).

12.01.2022 року відкрито виконавче провадження на виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду від 04.01.2022 року (а.с. 10).

02.02.2022 року позивач звертався до відповідача з вимогою про добровільне зняття з реєстрації з належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке відповідачем отримано особисто (а.с. 11-13).

ОСОБА_2 , являючись власником житлового будинку в АДРЕСА_1 має намір його відчужити, про що розміщено оголошення в газеті "Життєві обрії" (а.с. 14-15).

Позивач 10.02.2022 року звертався з вимогою до Хмільницької міської ради про зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання в АДРЕСА_1 , на що отримав відмову (а.с. 16,17).

Згідно витягу з ЄРДР 16.05.202 року зареєстровано повідомлення позивача про те, що 15.05.2022 року відповідачем спричинено йому тілесні ушкодження. За результатами проведеної перевірки розгляд звернення припинено (а.с. 38,39,40).

02.12.2021 року апеляційним судом Вінницької області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні відповідачем спірним будинком (а.с. 55-57).

У вересні 2022 року платником ОСОБА_3 здійснювалась плата за користування природним газом за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58).

Згідно витягу з ЄРДР зареєстровано повідомлення ОСОБА_1 про нанесення йому позивачем тілесних ушкоджень (а.с. 60).

Згідно інформації наданої Надеждівським старостинським округом Арцизької міської ради Олеської області батьки відповідача разом з його дітьми проживають у власному будинку по АДРЕСА_3 (а.с. 76).

Відповідач з 28.09.2022 року працює вальником лісу (а.с. 88).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживав у спірному будинку як член сім`ї власника будинку (чоловік доньки позивача) та користувався будинком під час дії сервітуту. Оскільки на час розгляду справи шлюб між ним та донькою позивача розірвано, сторони по справі разом не проживають, не ведуть спільного господарства, тобто обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Разом з тим оскільки законодавством визначено орган, який здійснює реєстраційні дії що стосуються місця проживання особи , тому підстав для задоволення позову в частині зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання судом не встановлено.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи вказані норми закону, суд першої інстанції вірно врахував, що правовою підставою для проживання ОСОБА_1 у спірному будинку були шлюбні відносини з дочкою позивача, з припиненням яких припинилася й підстава для проживання відповідача у цьому будинку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 разом з власником будинку ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживав та спільне господарство не вів, позивач дав згоду на вселення відповідача у належний йому житловий будинок як чоловіку його доньки, шлюб між відповідачем та його донькою розірваний у 2020 році, а тому законних підстав для його подальшого проживання у будинку, який належить позивачу на праві власності, немає.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Водночас захист ОСОБА_2 свого права власності не тягне за собою порушення права ОСОБА_1 на житло, оскільки в ході судового розгляду справи не було встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом.

Так судом першої інстанції встановлено, що відповідач фізично здорова особа, має самостійний заробіток, що дозволяє винаймати житло, крім того ним в судовому засіданні висловлювалась пропозиція придбати у позивача спірний будинок, що свідчить про задовільний матеріальний стан особи. Крім того, відповідачу належить транспортний засіб, який можна відчужити для купівлі власного житла. Крім того, відповідач має можливість проживати у будинку з батьками.

До одруження з донькою позивача, ОСОБА_1 проживав зі своїми батьками в с. Надеждівка Болградського району Одеській області у будинку батьків, де і залишились проживати разом з його батьками діти від першого шлюбу.

Як зазначив позивач, ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належним йому будинком, так як між ними склались вкрай неприязні стосунки, він не може через проживання відповідача у будинку в повній мірі його використовувати, його дочка з чоловіком та внучкою вимушена винаймати квартиру, оскільки проживання у будинку з бувшим чоловіком є неможливим. Також ОСОБА_2 має намір продати житловий будинок і придбати для дочки інше житло. Проте оскільки відповідач проживає у будинку покупці відмовляються його придбавати, щоб не створювати собі проблем з його виселенням у подальшому.

Оцінюючи співмірність та дотримання балансу між захистом права власності позивача, в будинку якого залишився проживати бувший чоловік його доньки, та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї доньки позивача на користування будинком, апеляційний суд приходить до висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Разом з тим, слушними є доводи апелянта щодо безпідставного стягнення судових витрат на користь ОСОБА_2 в повному обсязі з огляду на таке.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення.

Позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме в частині виселення ОСОБА_1 із житлового будинку, в іншій частині позовних вимог (щодо зняття з реєстрації) було відмовлено, що у процентному відношенні становить 50%.

Тому з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн.

Крім того, згідно квитанції №09 від 23 лютого 2022 року ОСОБА_2 сплатив 4100 грн за договором про надання правової допомоги (т.1 а.с. 20).

Отже, у зв`язку із задоволенням позову частково, вимога про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягають задоволенню частково, а саме: пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 050 грн.

У відповідності до п.п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Михайла Олександровича слід задовольнити частково, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року - змінити в частині судових витрат, стягнувши з відповідача на користь пзивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2050 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Михайла Олександровича задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 07 листопада 2022 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2050 грн (дві тисячі п`ятдесят гривень).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2023 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко