№ 336/8474/21
н/п № 2/336/335/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю:

помічника судді, який виконує повноваження секретаря судового засідання, Бутенка О.В.,

представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) адвоката Дем`янової В.Є.,

відповідача за первісним позовом (позивача зустрічним) ОСОБА_1 ,

представника останнього адвоката Лисенка С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м Запоріжжя із позовом, яким просить припинити ОСОБА_1 право користування квартиру, шляхом виселення ОСОБА_1 , з житлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що 06.01.2001 між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відсутність взаєморозуміння призвели до того, що шлюбні відносини між сторонами було припинено, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2009 шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_2 зазначає, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 . У вищезазначеній квартирі зареєстровані позивач та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати без реєстрації місця проживання у вказаній квартири, самостійно виїхати він не хотів. Позивач зазначає, що на теперішній час проживання разом із колишнім чоловіком, який навіть не зареєстрований у належній їй квартирі, є неможливим. Відповідач вживає алкоголь та психотропні речовини, влаштовує скандали, бійки.

26.09.2021 року, відповідач наніс легкі тілесні ушкодження, у зв`язку із чим позивачкою було подано заяву до ВП № ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.

Відповідачем створено неможливі умови спільного проживання в належній позивачці квартирі.

ОСОБА_1 відмовляється виїхати із квартири, мотивуючи, це тим, що він не має іншого житла, хоча і зареєстрований за адресою проживання родичів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2021 року було відкрито провадження у справ.

15.12.2021 судом постановлено заочне рішення про виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення.

Ухвалою від 26.07.2022 заочне рішення скасовано.

У відзиві представник ОСОБА_1 , адвокат Лисенко С.Д., зазначає, що квартира АДРЕСА_2 набута під час шлюбу, а саме рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.08.2006, а тому на підставі ст. 69 Сімейного кодексу України належить сторонам на праві спільної сумісної власності (т. 1 а.с. 150-157).

Аналогічні обставини і правові підстави наведені у зустрічній позовній заяві, за вимогами якої ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на частину спірної квартири (т 1 а.с. 129-137).

У відзиві на зустрічну позовну заяву (т. 2 а.с. 6-8) ОСОБА_2 зазначає, що право власності на квартиру набуто на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.05.2009.

Однак право власності зареєстровано, оскільки згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.11.1992 року № 426 «Про перепрофілювання дитячого садка по АДРЕСА_3 під дитячу лікарню та поліклініку» в 1994 році було введено в експлуатацію поліклініку на 200 відвідувань. Будівництво лікарні на 60 койко-місць та споруди господарського корпусу в 1994 році було зупинено в зв`язку з відсутністю фінансування. У 2003 році Шевченківська районна адміністрація м. Запоріжжя та центральна районна поліклініка Шевченківського району звернулись до Запорізької міської ради з проханням про перепрофілювання дитячої лікарні по АДРЕСА_3 та виділення недобудованої споруди дитячої лікарні та частини господарського блоку під квартири для медичних працівників та співробітників правоохоронних органів району за рахунок коштів фізичних осіб - майбутніх власників житла. Запорізька міська рада своїм рішенням № 232-2 від 29.07.2003 року (із змінами, внесеними рішеннями № 193 від 20.05.2004 року та № 439 від 19.11.2004 року) дозволила виконання перепрофілювання споруди дитячої лікарні та господарчого корпусу по АДРЕСА_3 , списала з балансу державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва Запорізького виконкому» вартість незавершеного будівництва; затвердила Перелік громадян, яким виділяється приміщення для забудови та реконструкції під квартири в незабудованому стаціонарному відділенні по АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 зазначає, що вказану квартиру вона набула у власність відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому є її особистою приватною власністю.

Крім того, презумпцію спільності права власності подружжя на майно, що набуто під час шлюбу, можливо спростувати. При цьому ОСОБА_1 з 2003 року не працював, а тому майно не є таким, що набуто спільною працею або зусиллями.

На підставі наведеного вище просить зустрічний позов залишити без задоволення.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20.12.2022 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 скасовано ухвалу суду першої інстанції та накладено арешт на спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2023 закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні заслухано пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Представник ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги за первісним позовом, заперечила проти задоволення зустрічної позовної заяви.

ОСОБА_1 пояснив, що він увесь час працював неофіційно, гроші завжди приносив у родину, навіть після розірвання шлюбу. Комунальні послуги сплачувала ОСОБА_2 , оскільки є власником особистого рахунку. Зазначив, що квартира, в якій він був зареєстрований, належала його матері, була продана, отримані грошові кошти також частково витрачені на потреби родини. Зараз він не має зареєстрованого місця проживання. Заперечив проти задоволення первісного позову, підтримав зустрічний позов. Таку саму позицію висловив і його представник.

Заслухавши пояснення вказаних осіб, дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків.

Сторони уклали шлюб 06.01.2001 (т. 1 а.с. 15). Від шлюбу мають сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 12).

Шлюб між сторонами розірвано 11.03.2010 (т. 1 а.с. 14).

Під час шлюбу на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.08.2006 у справі 2-3002/06 набуло право власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 16-19).

Як встановлено вказаним рішенням суду, згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 26.11.1992 року № 426 «Про перепрофілювання дитячого садка по АДРЕСА_3 під дитячу лікарню та поліклініку» в 1994 році було введено в експлуатацію поліклініку на 200 відвідувань. Будівництво лікарні на 60 койко-місць та споруди господарського корпусу в 1994 році було зупинено в зв`язку з відсутністю фінансування.

Запорізька міська рада своїм рішенням № 232-2 від 29.07.2003 (із змінами, внесеними рішеннями № 193 від 20.05.2004 та № 439 від 19.11.2004):

-дозволила виконання перепрофілювання споруди дитячої лікарні та господарчого корпусу по АДРЕСА_3 під квартири та гаражі медичних працівників та робітників правоохоронних органів району за рахунок коштів фізичних осіб-майбутніх власників житла;

- списала з балансу державного комунального підприємства «Управління капітального будівництва Запорізького виконкому» вартість незавершеного будівництва;

-затвердила Перелік громадян, яким виділяється приміщення для забудови та реконструкції під квартири в незабудованому стаціонарному відділенні по АДРЕСА_3 .

Розпорядженням Запорізької міської ради № 581 р від 26.06.2006 затверджено Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію квартир для медичних працівників та співробітників правоохоронних органів по АДРЕСА_3 (перша черга) загальною площею квартир 1026,6 кв.м., житловою площею 538,7 кв.м. після перепрофілювання споруди дитячої лікарні, та дозволено введення в експлуатацію вказаних квартир.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі згаданого рішення Шевченківського суду м. Запоріжжя від 11.08.2006 у справі № 2-3002/06 (т. 2 а.с. 13).

Отже, право власності на спірне житло набуто ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_1 .

За приписом ст.61 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII визначено правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання.

Згідно із ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом:

- безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

- продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

За положеннями ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Дослідженими судом доказами встановлено, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 набуто не в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому суд відхиляє її посилання на те, що згадана квартира є її особистою приватною власністю.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 595/324/17, спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що коли подружжя отримало квартиру, він узимку 2006 навесні 2007 року виконував у квартирі будівельні роботи (клеїв шпалери, встановлював гіпсокартон, клав кахель). Грошові кошти за виконанні роботу приблизно на загальну суму 3000 доларів США отримував від ОСОБА_1 . Будівельні матеріали закуповував також останній.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що знає ОСОБА_1 з дитинства. Показав, що приблизно у травні-червні 2006 або 2007 року (а саме безпосередньо перед народженням дитини) він закінчував ремонтні роботи у квартирі. Навів перелік виконаних робіт. Пояснив, що більшість матеріалів було вже закуплено, хто його придбавав йому не відомо. Проте усе поточне фінансування робіт здійснював ОСОБА_1 . Всього Долинний витратив приблизно 1700 доларів США. Також свідку відомо, що ОСОБА_1 працював на АЗС.

За поясненнями свідка ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , грошові кошти на проведення ремонтних робіт надавалися її чоловіком, який отримував достатню пенсію, вона вела облік витрат. Розрахунок частини витрат міститься у матеріалах справи (т. 2, а.с. 46 зворот).

Суд критично сприймає показання свідка ОСОБА_3 , 2006 р.н., адже він в силу віку не може бути обізнаним щодо вкладу свого батька у період реконструкції квартири та набуття її у власність у 2006 році.

Квитанції про сплату комунальних послуг за період з 2019 по 2021 рік (т. 2 а.с. 18-40), не містять відомостей про платника, не спростовують тверджень ОСОБА_1 щодо надання грошових коштів ОСОБА_2 на оплату комунальних послуг, та не є належними доказами щодо обставин набуття спірного майна подружжя.

Отже дослідженими судом доказами та поясненнями свідків підтверджується, що обидві сторони несли витрати на переобладнання та ремонт спірної квартири, що надало можливість прийняття її в експлуатацію та подальшого визнання рішенням суду права власності за ОСОБА_1 , а тому останньою презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Як визначає ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням того, що спірне майно є неподільною річчю, беручи до уваги, що позивачем за зустрічним позовом заявлена вимоги про поділ майна подружжя шляхом визнання за ним 1/2 частини спірної квартири, а також, те, що наявність будь-якої домовленості щодо поділу майна або шлюбного договору між сторонами судом не встановлено, а тому в порядку поділу майна подружжя, слід визнати право власності за кожною із сторін на 1/2 частин спірної квартири.

Доводи представника ОСОБА_2 щодо невідповідності зустрічного позову вимогам ЦПК України в частині того, що судовий збір сплачено без проведення оцінки спірного майна, суд відхиляє, адже звертаючись із зустрічним позовом ОСОБА_1 вказував, що він не може провести оцінку майна належним чином, оскільки його, на виконання рішення суду від 15.12.2021, було виселено із спірної квартири, що підтверджено постановою державного виконавця від 07.07.2022 про закінчення виконавчого провадження ВП № 68413645 щодо виселення ОСОБА_1 , яка наявна у матеріалах справи (т. 2 а.с. 74).

При цьому визначена ОСОБА_1 ціна зустрічного позову не може бути визнана такою, що вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, а тому вказані доводи представника відповідача за зустрічним позовом не є слушними.

Оскільки судом прийнято рішення про поділ майна подружжя та визнанням за кожним права власності на частку квартири, первісний позов про виселення ОСОБА_1 за підстав, наведених у позовній заяві (як колишнього члена сім`ї власника), задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом сплачено судовий збір за подачу позову в розмірі 3108,35 грн, та за забезпечення позову в розмірі 496,20 грн., вказані витрати підлягають стягненню на його користь із відповідача за зустрічним позовом.

За наведених підстав та керуючись ст.ст. 81, 141, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на частку двокімнатної квартири АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3604,55 гривень.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України зазначаються такі відомості:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.11.2023.

Суддя Є.С. Боєв

01.11.23