Дата документу 07.09.2023 Справа № 334/6935/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6935/21 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/1351/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зарудній Ігор Вікторович, на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору без номеру від 02.09.2011 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, який в подальшому було збільшено до 5000 гривень, на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому договором, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Позивачем умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. Відповідач взяті на себе обов`язки за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31.07.2021 виникла заборгованість по сплаті кредиту в загальному розмірі 49 892,80 гривні, яку банк просив стягнути на свою користь разом із понесеними судовими витратами у справі.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.09.2011 у сумі 49 892 (сорок дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дві) гривні 80 копійок станом на 31.07.2021, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 4 995 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень, заборгованості за процентами у сумі 44 648 (сорок чотири тисячі шістсот сорок вісім) гривень 08 копійок, заборгованості за пенею у сумі 249 (двісті сорок дев`ять) гривень 75 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства

Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтере-

сах якого діє адвокат Зарудній І.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на поруше-

ння судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вобґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не- правильно встановлені обставини щодо підписання договору, так як кредитний договір про надання банківських послуг б/н від 02.09.2011 не міг бути підписаний відповідачем 21.07.2009, тобто до дати укладання такого договору. Також вказується, що відповідач не підписував Умови та правила надання банківських послуг від 06.03.2010, затверджені наказом № СП-2010-256, та будь-які документи про зміну умов кредитування, тому розрахунки позивача, який нараховував складові кредиту за зміненими ставками, є неправомірними.

Так. в розрахунку заборгованості, складеному позивачем, зазначена процентна ставка 30 % та прострочена процентна ставка 30 %, а тому з початку допущення прострочення відповідачем сплати відсотків (з 31.10.11 по розрахунку позивача) застосовується загальна процентна ставка в розмірі 60 %, на яку відповідач не погоджувався та про застосування якої банк його не повідомляв, внаслідок чого розрахунок заборгованості складений невірно. Крім того, розрахунок заборгованості містить такі графи та нарахування як пеня, комісія, про які банк також не повідомляв відповідача та не доводив до його відома порядок розрахунку штрафних санкцій та комісій. До того ж, пеня, комісія та прострочена процентна ставка є подвійною відповідальністю відповідача перед позивачем, що забороняється ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не можу бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до даних позивача заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 31.07.2021 становить 50 043,05 гривень, яка складається із: залишку заборгованості за наданим кредитом 4 995 гривень, заборгованості за відсотками у розмірі 44 648,05 гривень, заборгованості по пені в сумі 4000 гривень. Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 49 892,80 гривні, з яких: 4 995,50 гривень загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 44 648,05 гривень загальний залишок заборгованості за відсотками, 249,75 гривень заборгованість по пені. Але відповідач вважає, що ця сума, крім того, що не вірно розрахована, включає заборгованість поза межами позовної давності.

Так, згідно з наданою позивачем випискою за договором № б/н станом на 12.08.2021, відповідачем з 03.09.2011 по 16.09.2011 з картки № НОМЕР_1 отримано 4 995 гривень. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач не сплачує заборгованість з жовтня 2011 року. Також відповідно до довідки позивача (аркуш справи 16) термін дії картки № НОМЕР_1 становить до кінця березня 2015 року, з чого слідує, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту починається з жовтня 2011 року, а позовна заява подана до суду 20.08.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Заяву про застосування строку позовної давності відповідач не мав можливості подати до суду, так як участі у розгляді даної справи не приймав, у зв`язку з чим заява про застосування строків позовної давності була подана разом з заявою про перегляд заочного рішення, на яку суд уваги не звернув та не вирішив її. Вважає, що це питання слід вирішити на стадії апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розгляда-

ється за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим

параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 02.09.2011 (далі - заява від 02.09.2011) та виписки до договору № б/н станом на 08.11.2019, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено до 5000 гривень. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, пам`яткою клієнта і тарифами, складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві від 21.07.2009.

Слід зазначити, що дійсно суд указав в одному й тому ж абзаці свого рішення дату заяви від 02.09.2011, та одночасно вказував, що відповідач підписав заяву від 21.07.2009р., та на цих розбіжностях наголошує апелянт у апеляційній скарзі, вважаючи це суттєвим.

Але колегія вважає, що це є простою письмовою опискою, яка не впливає на встановлені судом обставини, оскільки по тексту рішення зазначено правильну дату анкети-заяви від 02.09.2011р, яка і досліджувалась судом, іншої заяви матеріали справи не містять, та про її існування, що було б важливим, апелянт не зазначає. Тож, ця описка може бути виправлена судом першої інстанції, та не створює підстав для умовиводу, що судом неправильно встановлені обставини в цій частині.

Позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, вказуючи, що цей документ є складовою кредитного договору та визначає його погоджені умови.

Проти цього заперечує відповідач, на що посилається в апеляційній скарзі, зазначаючи, що цей документ не можна вважати складовою кредитного договору, тобто вважає, що суд врахував Умови та правила надання банківських послуг як належний доказ у справі.

Однак, ці ствердження скарги є неспроможними, оскільки суперечать навіть змісту оскаржуваного рішення.

Дійсно, у позовній заяві банк просив стягнути заборгованість, посилаючись на положення Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Але суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, зокрема, й цей документ, вказував, що не підписані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна визнати складовими кредитного договору як такі, що не є письмовою формою договору, що узгоджується з приписами статті 1055 ЦК України. В цьому сенсі суд першої інстанції визнав доводи банку про наявність договору приєднання до вказаних Умов та правил надання банківських послуг безпідставними.

Отже, судом була надана належна оцінка цьому документу та не прийнято його як та-

кий, яким слід керуватись у спірних правовідносинах.

Апеляційний суд з огляду на вказані обставини, визнає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент підписання заяви відповідачем містив саме вказані умови, в тому числі, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вно-

сить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (касаційне провадження № 14-131цс19) вважає, що неможливо застосовувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Колегія погоджується в цілому із висновком суду, що наданий позивачем Витяг з Умов та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Між тим, судом встановлено, що відповідачем підписана не тільки заява від 02.09.2011р., а й довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій встановлені істотні умови кредитного договору, зокрема, базова процентна ставка у місяць у розмірі 2,5%; щомісячний платіж у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості. За несвоєчасне погашення заборгованості нараховується пеня, яка розраховується наступним чином: (базова процентна ставка по договору/30 нараховується за кожний день прострочення кредиту) + (1% від суми заборгованості, але не менше 30 гривень в місяць нараховується 1 раз у місяць при наявності прострочення по кредиту або процентів на 5 та більше днів при виникненні прострочення у сумі від 50 гривень та більше). Узгоджено також штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більш ніж на 30 днів: 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що сторони при укладанні кредитного договору погодили його умови, а саме, розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок сплати, забезпечення зобов`язань за кредитним договором у виді неустойки та штрафів та визначили їх розмір.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 31.07.2021 становить 50 043,05 гривень, яка складається із: залишку заборгованості за наданим кредитом 4 995 гривень, заборгованості за відсотками 44 648,05 гривень (у тому числі залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість 44648,05 гривень), заборгованості по пені 4000 гривень.

Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 49 892,80 гривні, з яких: 4 995,50 гривень загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 44 648,05 гривень загальний залишок заборгованості за

відсотками, 249,75 гривень заборгованість по пені.

Задовольняючи позов повністю та стягуючи вказану заборгованість в цілому, суд саме й виходив із того, що цей розрахунок базується на умовах, визначених у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем одночасно із заявою 02.09.2011.

В апеляційній скарзі йдеться про те, що в даній справі сплив строк позовної давності щодо повернення кредиту, який розпочався з жовтня 2011 року, коли відповідач припинив сплату заборгованості, а позовна заява подана до суду лише 20.08.2021р., тобто з пропуском строку позовної давності. Заяву про застосування строку позовної давності відповідач не мав можливості подати до суду, так як участі у розгляді даної справи не приймав, у зв`язку з чим заява про застосування строків позовної давності була подана ним разом з заявою про перегляд заочного рішення, а тому, на думку апелянта, може бути вирішена на стадії апеляційного провадження.

З цього приводу колегія зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У заяві від 18 квітня 2023 року про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року відповідач вказував, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В апеляційній скарзі відповідач повторно вказав на те, що не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду справи, а тому не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Перевіривши вказані доводи, колегія знаходить їх такими, що не узгоджуються з матеріалами справи та приписами статті 128 ЦПК України, яку правильно застосовано судом першої інстанції.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої

адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідача ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про судове засідання, оскільки судова повістка направлялась за його місцем проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку, та повернута до суду з відміткою у довідці Ф.20 «адресат відсутній за вказаною адресою».

Таким чином, оскільки згідно із статтею 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи в суді першої інстанції, то неможливо на стадії апеляційного провадження вирішувати його заяву про застосування позовної давності.

Разом з тим, колегія вважає слушним довідвідповідача в тій частині, що суд першої інстанції належним чином не дослідив розрахунок заборгованості, складений позивачем.

Згідно з наявною у справі довідкою АТ КБ "ПриватБанк", банк на виконання умов анкети-заяви від 02.09.2011 видав відповідачу ОСОБА_1 02.09.2011 кредитну картку № НОМЕР_1 із терміном дії до 03/2015р., що означає, що користуватись нею відповідач міг до 31.03.2015р. (а.с. 16).

Матеріалами справи підтверджується, що це була єдина картка, яку ОСОБА_1 отримав на підставі анкети-заяви від 02.09.2011р., термін дії якої закінчився 31.03.2015 року. Відомостей про перевипуск карти та надання інших карт відповідачу в межах договору, оформленого анкетою-заявою від 02.09.2011р., матеріали справи не містять.

У такому разі вважається, що строк кредитування припинився з 01.04.2015р., оскільки подальші відносини не були продовжені шляхом перевипущення картки і видачі її відповідачу.

Після закінчення строку кредитування припиняється право банку нараховувати проценти, комісії, штрафи, які передбачені договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховно-

го Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що з дня закінчення кредитування неможливим є нарахування відповідачу пені, комісії та відсотків, які визначені в межах дії кредитного договору, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсоткам є правомірними лише щодо заборгованості, що виникла за період з 02.09.2011р. по 31.03.2015р. в розмірі 7633,77 грн.

Що стосується визначення розміру пені, колегія суддів залишає заборгованість по пені у тому розмірі, який стягнув суд першої інстанції, оскільки розмір пені станом на 01.04.2015р. є значно більшим, ніж просить у позовній заяві банк, а погашень кредитного боргу в цій частині після 31.03.2015р. відповідач не здійснював, а отже пеня, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 складає 249,75 грн., як правильно визначено судом першої інстанції.

Таким чином, колегія визнає обґрунтованою до стягнення суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 02.09.2011 у розмірі 12 878,52 грн., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 995,00 грн.; заборгованість по відсоткам у розмірі 7633,77 грн., заборгованість по пені в розмірі 249,75 грн.

Враховуючи, що суд першої інстанції припустився неповноти дослідженні доказів та обставин справи, не звернувши увагу на довідку щодо строку дії картки, що впливає на те, до якого часу банк мав право нараховувати відсотки, пеню та інші складові кредитного договору, відповідно до приписів п.п. 1, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в бік зменшення розміру стягнутої заборгованості з 49 892,80 грн. до 12 878,52 грн.

Приймаючи постанову про зміну рішення із частковим задоволенням позовних вимог, колегія відповідно до положень ч. 8 статті 141 ЦПК України вирішує питання щодо судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

Банком за подання позову з ціною 49 892,80 грн. сплачено судовий збір в сумі 2 270,00 грн., за апеляційну скаргу ОСОБА_1 сплатив 3 405,00 грн., а задоволено позов на суму 12 878,52 грн..

Компенсація банку за подання позову складає 585,94 грн. (12 878,52 * 2270,00 / 49 892,80).

Різниця між заявленими позовними вимогами та задоволеними позовними вимогами складає 37 014,28 грн. (49 892,80 12 878,52).

Компенсація апелянту за подання апеляційної скарги складає 2 526,09 грн. (37014,28 * 3405 /49892,80).

У зв`язку з тим, що апеляційну скаргу задоволено частково та шляхом взаємозарахування сум судового збору, які належать до компенсації сторонам, стягненню з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір в сумі: 2 526,09 585,94 = 904,15 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зарудній Ігор Вікторович задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у цій справі змінити, зменшивши суму стягнутої заборгованості за кредитним договором з 49 892,80 грн. до 12 878,52 грн., та скасувати в частині вирішення питання про судові витрати.

У зв`язку із цим резолютивну частину рішення викласти у наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.09.2011 у розмірі 12 878,52 грн. (дванадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) гривень 52 копійки, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту в сумі 4 995 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень, заборгованість за відсотками в сумі 7633 (сім тисяч шістсот тридцять три) гривні 77 копійок, заборгованість по пені в сумі 249 (двісті сорок дев`ять) гривень 75 копійок».

Стягнути Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1940 (одна тисяча дев`ятсот сорок) гривень 15 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 07 вересня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова