Справа № 369/2974/21
Провадження № 2/369/468/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25.01.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_14,

представника відповідача 2 - ОСОБА_15,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві, у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/2974/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

09.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений 02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння укладений 11.09.2020 року між громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та громадянином України ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

24.04.2009 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем - ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу зроблено актовий запис № 385.

Від спільного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають малолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач вказує, що за час спільного проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі із ОСОБА_3 , спільними зусиллями та за спільні кошти, подружжям (окрім іншого майна) було набуте нерухоме майно, зокрема домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

З моменту його придбання здійснювалась добудова даного об`єкту в результаті чого загальна площа даного домоволодіння складала 1513,8 м.кв.

З січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перестали проживати однією сім`єю та розпочався процес розлучення.

Враховуючи те, що дане нерухоме майно було зареєстроване на ОСОБА_3 , то останній 02.04.2019 року в рамках договору купівлі-продажу домоволодіння продав його своєму дядьку ОСОБА_4 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636.

Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу від 02.04.2019 року № 636 право власності ОСОБА_3 на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року.

Нотаріусом також встановлено, що свідоцтво від 18.03.2008 року було зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної гади Київської області» 12.09.2011 року (п. 2. договору купівлі-продажу від 02.04.2019 року № 636).

Шлюб між Позивачкою та ОСОБА_3 було зареєстровано 24.04.2009 року, актовий запис 385.

Тобто, домоволодіння набуте в момент спільного проживання та ведення спільного господарства до укладення шлюбу, а право власності на домоволодіння набуте ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згоду на відчуження домоволодіння ОСОБА_1 (як співваласник) не надавала, у зв`язку із чим дане майно вибуло зі спільної власності подружжя без згоди одного із подружжя.

В подальшому 11.09.2020 року ОСОБА_4 продав дане домоволодіння ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу домоволодіння був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605.

Зі змісту договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв. та надвірними будівлями і спорудами (п. 1.1. Договору від 11.09.2020 року).

При цьому, надвірні будівлі і споруди не віднесено до типу нерухомого майна (житлова, не житлова), не визначено їх характеристик таких, як площа, призначення. Це в свою чергу дає підстави вважати, те що надвірні будівлі і споруди не є окремим об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв.

Дане твердження також підтверджується й відомостями зазначеними в Витязі з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223645658 від 11.09.2020 року, відповідно до якого Об`єктом нерухомого майна є Домоволодіння загальною площею (кв.м): 550.1, житловою площею (кв.м): 182.3, а господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння.

Факт того, що, ОСОБА_2 , придбав лише один житловий будинок загальною площею 550,1 м.кв. (який в собі включає господарський блок Б без зазначення площі) спростовується відомостями, які можна отримати з сервісу «Гугл карт».

Так позивач відзначає, що якщо ввести адресу АДРЕСА_4 , то видно, що на даній земельній ділянці розташовано два будинки, один менший площею 550,1 м.кв., а другий чотири поверховий будинок, який в два рази більший за перший.

Звичайно, назвати чотириповерховий будинок господарським блоком Б можна, однак він не буде складовою частиною домоволодіння площею 550,1 м.кв., оскільки він більший за саме домоволодіння в 2 рази.

Оскільки, домоволодіння яке придбав в 2020 році, ОСОБА_2 , має такий самий вигляд, як і володіння, яке ОСОБА_4 придбавав у ОСОБА_3 , то це означає, що ОСОБА_3 розпорядився спільним майном подружжя не в інтересах сім`ї, оскільки було продано спільне майно подружжя, будинок загальною площею 1513,8 м.кв., а не 550,1 м.кв., як це зазначено в договорах) та земельну ділянку кадастровий номер :02:005:0155 за заниженою вартістю та без отримання згоди дружини.

Факт того, що домоволодіння має більшу площу та має більшу вартість підтверджується оголошеннями про його продаж: інформаційний ресурс « Домік ЮА », містив оголошення, створене в 2019 році про продаж згаданого домоволодіння яке складається з житлового будинку площею 550 м.кв. та господарського блоку 900 м.кв., інформаційний ресурс «ДомРиа» містив оголошення, створене 09.12.2019 року про продаж цього домоволодіння загальною площею 1500 м.кв., інформаційний ресурс « Домоскоп » містив посилання про довгострокову оренду згаданого домоволодіння.

Позивач звертає увагу суду, що нотаріуси при вчинені нотаріальних дій керуються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженим Міністерством юстиції України від 22.02.2012 року № 282/20595.

Відповідно до п. 1 глави 8 розділу І Порядку нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про нотаріат» договори про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України «Про іпотеку», посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, ОСОБА_3 , для посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння зобов`язаний був подати нотаріусу документи, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, які відповідають вимогам чинного в Україні законодавства.

Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. на підставі отриманих від ОСОБА_3 документів під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року зареєстрованого в реєстрі за номером 636 встановив, що право власності ОСОБА_3 на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року (п. 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року), свідоцтво від 18.03.2008 року було зареєстровано Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року.

Також, ОСОБА_3 , надав нотаріусу заяву про те, що на момент укладання даного договору перебуває у шлюбі, який зареєстрований 24.04.2009 року (п. 15 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року).

Тобто, право власності на домоволодіння набуте подружжям під час шлюбу, а отже є спільним майном подружжя.

Отже, для укладання договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року, ОСОБА_3 з урахуванням вимог положень ст. 369 ЦК України, ст. ст. 65 та 69 СК України зобов`язаний був отримати від позивача нотаріально посвідчену згоду.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди позивача на відчуження домоволодіння є підставою для визнання договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203, 205, 215 ЦК України.

Дана позиція також узгоджується з правовими висновками:

Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відповідно до якого відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружися) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому, закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружися, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору;

Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 522/17826/16-ц (провадження № 61- 1682 св 17) відповідно до якого наявність нотаріальної згоди подружися на відчуження спільного майна подружися надає іншому з подружися необхідних повноважень на вчинення даного правочину.

Як було зазначено вище на земельній ділянці кадастровий номер :02:005:0155 площею 0,1202 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 розміщено два будинки (один 550,1 м.кв., а другий 963.7 м.кв.).

Предметом договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605 є передача у власність від продавця до покупця домоволодіння загальною площею 550,1 м.кв., при цьому «Господарський блок Б» є складовою частиною домоволодіння (п. 1 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року та п. 1.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року).

Однак, фактично, від покупця до продавця за оскаржуваними договорами переходить два будинки загальною площею 1513,8 м.кв.

При визначенні вартості домоволодіння відповідачі виходили з експертної грошової оцінки, яка складалась суб`єктами оціночної діяльності за їх замовленнями.

Так, пункт 2.2. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року передбачає, що суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Укрекспертиза-Центр» провів оцінку домоволодіння та зазначив, що грошова оцінка домоволодіння складає 4 472 725,00 грн. (чотири мільйони чотириста сімдесят дві тисячі сімсот двадцять п`ять грн. 00 коп.)

Пункт 4 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року передбачає, що суб`єкт оціночної діяльності ТОВ «Ріалті Україна» 28.03.2019 року провів оцінку вартості домоволодіння та зазначив, що грошова оцінка домоволодіння складає 1 127 680,80 грн. (один мільйон сто двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят грн. 80 коп.).

Позивач звертав увагу суду на те, що суб`єкти оціночної діяльності ТОВ «Ріалті Україна» та ТОВ «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки оцінювався лише житловий будинок площею 550,1 м.кв., а господарський блок площею 963.7 м.кв. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків в порядку передбаченому п. 172.3 ст. 172 ПК України.

Також позивач вказувала, що Фонд державного майна України на своєму офіційному сайті за посиланням http://www.spfu.gov.ua/ua/content/spf-estimate-basereport-dani-z-edinoi- bazi.html розміщує інформацію з єдиної бази даних звітів про оцінку майна.

На даній сторінці розміщені посилання для скачування відомостей про проведення оцінки майна суб`єктами оціночної діяльності, розбиті на періоди проведення оцінки.

Однак, за відомостями про об`єкт нерухомого майна, що містяться в оголошеннях про продаж та фотографіях, які додані до них, домоволодіння складається з двох будинків один житловий 3 поверховий загальною площею 550,1 кв.м. та не житловий 4 поверховий будинок (блок Б) загальною площею 963,7 кв.м.

Однак, за відомостями про об`єкт нерухомого майна, що містяться в оголошеннях про продаж та фотографіях, які додані до них, домоволодіння складається з двох будинків один житловий 3 поверховий загальною площею 550,1 кв.м. та не житловий 4 поверховий будинок (блок Б) загальною площею 963,7 кв.м.

Таким чином, оцінювачі ТОВ «Ріалті Україна» та ТОВ «Укрекспертиза-Центр» склали та зареєстрували в Фонді державного майна звіти про оцінку майна, які ніякого відношення до домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_4 не мають в результаті чого Відповідачі суттєво занизили вартість домоволодіння.

Домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_4 було продане ОСОБА_3 своєму дядькові не з метою настання реальних наслідків, а лише для того, щоб позивач не мав права претендувати на поділ спільного майна подружжя.

Позивач вказує, що дані обставини зокрема підтверджуються наступним.

Відповідно до п. 12 Договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року ОСОБА_3 зобов`язаний звільнити домоволодіння від належних йому речей до 02.04.2019 року, однак не зважаючи на це, ОСОБА_3 , продовжував користуватись даним домоволодінням, як своєю власністю.

Про відчуження домоволодіння ОСОБА_3 не повідомив не лише позивача (тому остання продовжувала користуватись даним домоволодінням без будь-яких обмежень), а й суд під час розгляду справи про розірвання шлюбу (справа № 369/14648/19).

Даний факт зокрема підтверджується позовною заявою про розірвання шлюбу від 11.11.2019 року, заяви про уточнення змісту позовної заяви від 14.01.2020 року, заяви про уточнення змісту позовної заяви від 07.02.2020 року.

Дані документи підписані особисто ОСОБА_3 , а в відомостях про адресу місця проживання відповідача (позивач по даній справі) зазначив адресу: АДРЕСА_4 . Саме на дану адресу суд направляв процесуальні документи для позивача.

Виходячи з цього, щонайменше до червня 2020 року, ОСОБА_3 , вважав домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_4 своєю власністю, а це означає, що правочин по відчуженні даного домоволодіння в квітні 2019 році є фіктивним та на мав на меті настання реальних наслідків.

Телліоглу Зія, продовжуючи розпоряджатись домоволодінням разом із своєю співмешканкою, ОСОБА_7 розміщав оголошення про продаж домоволодіння за ціною, яка вище в 7 разів від тієї, яку він ( ОСОБА_3 ) отримав від свого дядька.

Так, ОСОБА_7 на своїй сторінці в соціальній мережі Facebook розмістила 05.08.2020 року фотографії вказаного домоволодіння та свій номер телефону ( НОМЕР_4 ) з пропозицією його продажу за 310 000 доларів США.

Також розміщувались оголошення по продажу даного домоволодіння, а саме: Інформаційний ресурс «Домік ЮА» містив оголошення, створене в 2019 році про продаж згаданого домоволодіння за ціною 299 000 доларів США з номером телефону ОСОБА_8 (ймовірно ріелтор НОМЕР_5 ), Інформаційний ресурс «ДомРиа» містив оголошення, створене 09.12.2019 року про продаж цього домоволодіння за 300 000 доларів США, Інформаційний ресурс «Домоскоп» містив посилання про довгострокову оренду згаданого домоволодіння. При цьому контактним номер телефону було вказано номер ОСОБА_9 ( НОМЕР_6 ).

Таким чином, починаючи з квітня 2019 року, ОСОБА_3 та його співмешканка ОСОБА_7 , тобто вже після нібито продажу домоволодіння ОСОБА_4 , почали активні дії з його реалізації за ціною, яка в 7,5 разів вища за ціну, що визначена завідомо неправдивим звітом про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ «Ріалті Україна» від 28.03.2019 року.

Крім того, приблизно в липні-серпні 2020 року ОСОБА_3 стало відомо про те, що його дружина ОСОБА_1 готує позов до суду про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Усвідомлюючи значення своїх дій щодо незаконного відчуження спільного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , а також можливі їх наслідки, які будуть виражатись в розірванні договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року з пов`язаною особою, а також стягненні звернення на вказане майно, ОСОБА_10 вирішує здійснити повторний продаж домоволодіння та перереєструвати право власності зі свого дядька ОСОБА_4 на іншу пов`язану особу, якою виступає ОСОБА_2 .

Враховуючи, що договір купівлі-продажу є відплатним договором, то виникають сумніви в тому, що між сторонами оскаржуваних договорів відбулись розрахунки.

Звертав увагу суду на той факт, що покупцем за договором купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року є ОСОБА_4 , який є громадянин Туреччини та не проживає не території України. Тому, для придбання домоволодіння навіть за ту вартість, яка зазначена в договорі він ( ОСОБА_4 ) зобов`язаний виконати вимоги щодо митного оформлення перевезення через кордон готівкових коштів.

Пункт 3 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року містить відомості про те, що ОСОБА_4 провів повний розрахунок за договором з ОСОБА_3 до укладання договору.

Пункт 5.5. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 передбачає, що договір вступає в силу з моменту повного розрахунку між Сторонами та його і нотаріального посвідчення.

Отже сплата покупцем продавцю вартості домоволодіння є обов`язковою умовою для набрання чинності договором купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року.

Пункт 2.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року зазначає, що розрахунок здійснено у відповідності до Постанови правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року до укладання самого договору. Однак доказів на проведення даного розрахунку до договору не подано.

За оскаржуваними договорами факт оплати підтверджують лише сторони однак Постанова правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року такого способу підтвердження оплати, як заява сторін правочину не передбачає.

15.04.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче провадження у справі.

25.05.2021 року відповідачем 1 ОСОБА_2 через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що заперечує проти задоволення позову. Вказував, що твердження позивача, що майно ремонтувалося і набуло статусу сумісного не обґрунтовано і як вбачається із долучених документів до позову жодним чином нічим не підтверджено, лише словами представника позивача. Жодного фактичного доказу того, що позивачка здійснювала ремонтні роботи (придбавала будівельні матеріали або вчиняла інші дії) не надано, більше того в матеріалах позову відсутній жоден доказ матеріальної можливості позивачки приймати участь в здійсненні ремонту, тобто не має жодного доказу про трудову діяльність позивачки в період шлюбу та до нього. Щодо твердження позивачки, що вона перебувала із ОСОБА_3 у цивільному шлюбі, не знаходять своїх підтверджень в письмових доказах.

Зазначав, що ОСОБА_3 не перебував в офіційному або цивільному шлюбі під час придбання об`єкту, а тому відповідач 1 вважає, що є добросовісним набувачем майна відповідно до укладеного договору купівлі-продажу домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 та договору купівлі-продажу землі площею 0,1202 га кадастровий номер :02:005:0155 за адресою: АДРЕСА_4 .

25.05.2021 року відповідачем 2 ОСОБА_3 через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що заперечує проти задоволення позову. Вказував, що 21.02.2007 року він уклав договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_4 , разом із земельною ділянкою площею 12,02 га. Після цього добудував і 18.03.2008 року зареєстрував право власності на домоволодіння та подав документи на отримання права власності на земельну ділянку.

Відзначав, що на час придбання вказаного об`єкту він не перебував у шлюбі, та не перебував у будь-яких сімейних стосунках в розумінні Сімейного кодексу України. Шлюб із позивачкою було укладено лише 24.04.2009 року.

Відповідач вказував, що категорично не погоджується із твердженням позивачки, що він та позивачка проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Також відповідач 2 вказував, що категорично не погоджується із твердженням позивачки, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 - придбавалось, будувалось, ремонтувалось за рахунок його спільних коштів та позивачки, тому що ніякого сімейного бюджету не було, як до шлюбу, тому що стосунків в розумінні СК України не було, так і під час шлюбу, тому що він працював самостійно, а позивачка народила двох дітей і фізично немала змогу приймати участь в утворенні спільного бюджету за час шлюбу, окрім того позивачка не працювала офіційно до 2020 року.

Вказував, що під час укладення договору купівлі-продажу 02.04.2019 року домоволодіння, нотаріус ОСОБА_11 перевіряла документи на належність і відповідність до законодавства України. Крім того відповідач 2 зазначав, що позивач за його проханням, надавала нотаріальну згоду на відчуження, але у зв`язку з тим, що домоволодіння придбавалось до шлюбу, згоди дружини не потребувалось. Покупцем був ОСОБА_4 . Зараз відомо, що ОСОБА_4 також продав спірне домоволодіння, шляхом оформлення договору купівлі-продажу, серія та номер 605, виданий 11.09.2020 року, приватним нотаріусом Хоменко Т.Л. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, Витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 11.09.2020 року, реєстраційний номер майна 24, номер запису про право власності 38136348.

Крім того, зауважував, що посилання позивачки на те, що в договорі купівлі-продажу нотаріус ОСОБА_11 зазначила, що свідоцтво про право власності зареєстровано в БТІ 12.09.2011 року не відповідає дійсності, так як нотаріусом здійснено описку. На підтвердження чого надав копію про реєстрацію домоволодіння в КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області від 20.03.2008 року, номер витягу 18183305.

На підставі вище наведеного просив суд, відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

28.05.2021 року представником позивача ОСОБА_12 через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якому зазначив, що доводи ОСОБА_2 є безпідставними з огляду на наступне.

Зокрема представник позивача вказував, що з наданого ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.03.2008 року вбачається, що ОСОБА_3 набув право власності на один житловий будинок загальною площею 548,6 кв.м. ОСОБА_2 з посиланням на договір купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року стверджує те, що ним придбано домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м. та надвірними будівлями і спорудами (п. 1.1. Договору від 11.09.2020 року). При цьому надвірні будівлі і споруди не є окремим об`єктом нерухомого майна, а є складовою частиною житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м. Дане твердження також підтверджується й відомостями зазначеними у Витязі з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223645658 від 11.09.2020 року, відповідно до якого об`єктом нерухомого майна є домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., а господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння.

Так, представник позивача зауважував, що твердження ОСОБА_2 про те, що він придбав лише один житловий будинок загальною площею 550,1 кв.м. (який в собі включає господарський блок Б без зазначення площі) спростовується відомостями, які можна отримати із сервісу «Гугл карт».

Також факт того, що домоволодіння має більшу площу та має більшу вартість підтверджується оголошеннями про його продаж доданими до позовної заяви.

Зазначав, що твердження ОСОБА_2 про те, що домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_4 не відноситься до спільного майна подружжя спростовується фактами встановленими приватним нотаріусом Гончар Т.М. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області під сам посвідчення ним договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року.

В своєму відзиві ОСОБА_2 не спростував доводів позивача щодо порушень під час укладення оскаржуваних договорів, а саме той факт, що суб`єкти оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріалті Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки чотири поверховий будинок площею 550,1 кв.м. названий одноповерховим, а господарський блок площею 900 кв.м. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків.

ОСОБА_4 чи ОСОБА_2 доказів на підтвердження проведення розрахунків згідно укладених договорів купівлі-продажу не надали.

На підставі вище наведеного, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

28.05.2021 року представником позивача ОСОБА_12 через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив ОСОБА_3 , в якому зазначив, що доводи викладені у відзиві на позовну заяву не спростовують доводів викладених у позовні заяві з огляду на наступне.

З наданих ОСОБА_3 документів вбачається, що останні в 2007 році придбав один недобудований житловий будинок за 450000,00 гривень, який ним було добудовано в березні 2008 року загальною площею 548,6 кв.м.

Предметом договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605 є передача у власність від продавця до покупця домоволодіння загальною площею 550,1 кв.м., при цьому господарський блок Б є складовою частиною домоволодіння (п. 1 договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року та п. 1.1. договору купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року).

Надані ОСОБА_3 документи (договір купівлі-продажу від 21.07.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Власовою Л.В. та зареєстроване в реєстрі за № 271, витягом про реєстрацію права власності від 05.03.2007 року, свідоцтво про нерухоме майно від 18.03.2008 року) підтверджують лише той факт, що в 2007 році ним було придбано один недобудований будинок, який було добудовано в 2008 році. Однак дані документи не спростовують доводів поззивача про те, що домоволодіння складається з двох будинків один чотирьохповерховий площею 550,1 кв.м. (придбаний в 2007 році та добудований в 2008 році) та другий площею 963,7 кв.м., який було збудовано після реєстрації шлюбу.

Також представник позивача відзначав, що ОСОБА_3 не надав до суду жодного доказу своєї фінансової спроможності придбати домоволодіння за 450000,00 гривень у 2007 році, так як надана суду довідка з пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 03.10.2020 року за період з 2003 року по 2008 рік відображає дохід у розмірі 41909,39 гривень.

Доводи ОСОБА_3 про те, що нотаріус під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року допустив описку та невірно зазначив дату реєстрації свідоцтва про право власності є безпідставними.

ОСОБА_3 зазначив, що домоволодіння побудовано в період з 2006 року по 2008 рік. При цьому будь-яких документів на підтвердження даних обставин до суду не надає.

Натомість приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. під час посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння від 02.04.2019 року зазначив, що право власності ОСОБА_3 на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 27.06.2014 року.

Оголошення про продаж домоволодіння (доданих до позовної заяви) вказано, що домоволодіння, яке складається з житлового будинку площею 550 кв.м. та господарського блоку площею 900 кв.м. побудовано в 2010 році.

Таким чином, виходить, що житловий будинок площею 550 кв.м. побудовано в 2008 році, а господарський блок площею 900 кв.м. побудовано в 2010 році, тобто після реєстрації шлюбу.

В своєму відзиві ОСОБА_2 не спростував доводів позивача щодо порушень під час укладення оскаржуваних договорів, а саме той факт, що суб`єкти оціночної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріалті Україна» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрекспертиза-Центр» надали недостовірні відомості про вартість домоволодіння оскільки чотири поверховий будинок площею 550,1 кв.м. названий одноповерховим, а господарський блок площею 900 кв.м. не оцінювався взагалі, а це в свою чергу вплинуло на остаточну вартість домоволодіння та сплату податків.

ОСОБА_4 чи ОСОБА_2 доказів на підтвердження проведення розрахунків згідно укладених договорів купівлі-продажу не надали.

На підставі вище наведеного, просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

02.06.2021 року ОСОБА_3 через канцелярію суду зареєстрував заперечення на відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_12 , в якому зазначив, що вважає позовну заяву необґрунтованою, і такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що відповідач до відзиву надав відповідні документи, в свою чергу позивачка та її представник жодним чином не надали будь-який доказ, яким вони обґрунтовують свою позицію, по збільшенню вартості майна за рахунок його добудови під час шлюбу, і взагалі не надає докази своєї фінансової участі у формуванні спільного бюджету під час шлюбу, і тим паче не надає доказів перебування у цивільному шлюбі. Тобто позивачка вводить в оману суд, а той факт, що докази не долучені говорять про те, що ці обставини не відповідають дійсності.

Доводи надані у відзиві повністю спростовують той факт, що домоволодіння побудовано під час шлюбу, тому що право власності зареєстровано до укладення шлюбу, і тому надано відповідні документи. На обґрунтування цієї обставини сторона відповідача ОСОБА_3 надає суду копії технічної документації від 2008 року, 2011 року, в якому зазначено рік будування об`єктів.

Доводи представника відповідача стосовно розміру доходу на території України, які ОСОБА_3 отримав офіційно, представник позивача ніби то не розуміє, що відповідач є громадянином Республіки Туреччини, і кошти на придбання майна утворились від своїх збережень і заробітків у своїй рідній державі, та від своїх рідних.

Відповідач ОСОБА_3 наполягав , що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 придбане за його власні кошти і добудоване в 2008 році. Тому відчуження майна в 2019 році відбулось без документарної згоди позивача, але відповідач зазначає, що позивачка знала, що оформлюється договір купівлі-продажу домоволодіння. Вважає, що оспорюванні договори купівлі-продажу укладенні відповідно до чинного законодавства України, а тому не можуть бути визнанні недійсними.

На підставі вище наведеного ОСОБА_3 просив суд, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

07.06.2021 року відповідачем 1 ОСОБА_2 через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що під час укладання договору купівлі-продажу нотаріус ОСОБА_11 зробила звичайну технічну помилку, вказавши дату 12.09.2011 року, замість 20.03.2008 року.

Зауважував, що домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_4 не відноситься до спільного майна подружжя.

На підставі вище наведеного просив суд, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів відмовити в повному обсязі.

08.10.2021 року відповідачем 1 ОСОБА_2 через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення, в яких зазначив, що з урахуванням положень ЦПК України, єдиним належним доказом спільного проживання позивачки з відповідачем 2 однією сім`єю в період з 2004 року по 2009 рік може бути рішення суду про встановлення такого факту в порядку окремого провадження.

За відсутності належного доказу спільного проживання з відповідачем 2 однією сім`єю в період з 2004 року по 2009 рік, твердження позивачки про це є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не може бути прийнятим судом до уваги.

Вказував, що право власності на домоволодіння в АДРЕСА_4 (у добудованому вигляді), виникло у відповідача 2 на підставі Свідоцтва про право власності від 18.03.2008 року, виданого виконкомом Гатненської сільської ради згідно з рішенням від 27.02.2008 року № 3/14, витяг від 20.03.2008 року. Відтак твердження позивачки про належність домоволодіння в АДРЕСА_4 до спільної сумісної власності подружжя не відповідає дійсності та суперечить положенням СК України.

Вказував, що якщо позивачка вважає, що своїми діями вона суттєво збільшила вартість майна, належне відповідачу 2, і це начебто надає їй право вважати це майно спільного сумісною власністю подружжя, то саме вона повинна доводити і сам факт збільшення вартості такого майна і свій особистий внесок у збільшення його вартості.

Натомість, позовна заява не містить не лише доказів участі позивачки у збільшенні вартості майна, але навіть жодних посилань на такі докази.

Наголошував, що він придбав один житловий будинок А, до складу якого входить, зокрема господарсько-побутова будівля - господарський блок Б.

З огляду на викладене, відповідач зазначав, що на його думку позовна заява містить лише твердження позивачки без посилання на належні та допустимі докази та не ґрунтується на нормах чинного законодавства України.

На підставі вищенаведеного, відповідач просив суд, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

01.07.2022 року відповідачем 1 ОСОБА_2 через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення, в яких зазначив, що позивачем по справі ОСОБА_1 не доведено факту, що вона була співвласником нерухомого майна, правомірним власником якого наразі є ОСОБА_2 .

Позивачем не доведено, що право власності на це майно було набуте під час спільного проживання її однією сім`єю з ОСОБА_3 , відтак позиція позивача не підтверджена правовстановлюючими документами та іншими доказами, які б мали якусь юридичну силу.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 повідомляв суд, що він є законним власником будинку АДРЕСА_4 , загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., який мною був правомірно придбано у ОСОБА_4 на законних підставах, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння від 11.09.2020 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

05.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволені позову.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомленні у визначеному чинним законодавством порядку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи даними і доказами.

Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що 24.04.2009 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 .

Від спільного шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають малолітню доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 та малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 .

11.11.2019 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Своє місце реєстрації та проживання ОСОБА_3 в позовній заяві вказав: АДРЕСА_1 . Місце реєстрації та проживання ОСОБА_1 вказав: АДРЕСА_5 .

02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636.

Згідно п. 1 даного договору «продавець» передав у власність (продав), а «Покупець» набув у власність (купив) за даним договором належне Продавцю на праві приватної власності одне ціле домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_4 з описом об`єкта: складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м., житловою 182,3 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами.

Згідно п. 2 даного договору це ціле домоволодіння, що відчужується, належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської область від 18.03.2008 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року, номер запису: 828, в книзі 3, реєстраційний номер майна: 16581818.

Відповідно до п. 2.1 даного договору право власності «Продавця» на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ, Волковою Світланою Михайлівною 27.06.2014 року, номер запису про право власності: 6154048, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2014 року, індексний номер витягу: 23556483. Відповідно до відомостей, викладених у зазначеному витязі, житловий будинок р. п. 2007, цегла, загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., на плані позначений літерою «А», господарський блок на плані позначений літерою «Б», свердловина - 1, огорожа - 1,2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24.

Відповідно до п. 5.1 даного договору домоволодіння, що з предметом цього договору, розташоване на земельній ділянці, площею 0,1202 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер якої :02:005:0155, яка відчужується одночасно з цим домоволодінням.

Згідно п. 12 даного договору «продавець» зобов`язується звільнити домоволодіння, що продається, від належних йому речей, сплатити комунальні платежі, витрати по електропостачанню та газопостачанню 02.04.2019 року.

11.09.2020 року між громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та громадянином України ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605.

Згідно пункту 1.1. цього Договору продавець ОСОБА_4 передав у власність (продав), а Покупець ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) належне продавцю домоволодіння під АДРЕСА_4 з описом об`єкта: складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами і сплатив за нього грошову суму, вказану в пункті 2.1. цього Договору.

На земельній ділянці, відведеній для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:005:0155, площею 0,1202 га, розташоване Домоволодіння, яке складається з: Житлового будинку на плані позначений літерою «А» житловою площею - 182,3 кв.м., загальною площею 550,1 кв.м., 2007 року побудови, цегла господарський блок під літ. Б, свердловина - 1, огорожа - 1,2.

Згідно пункту 1.2. цього договору вищевказане домоволодіння належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого Гончар Т.М., приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області 02.04.2019 року за реєстровим № 636, право власності Продавця зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.04.2019 року за № 30987677, реєстраційний номер об`єкта нерухомо майна 24.

25.11.2020 року Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного Кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, що вбачається з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Зі змісту ч. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України убачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. В силу приписів частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

З огляду на викладене, для оцінки договору як такого, що укладений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, однією з обставин, що підлягають доказуванню є наявність умисної змови представника, який здійснює укладення договору від імені довірителя - сторони цього договору, з іншою його стороною.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

У раніше прийнятих постановах від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27.01.2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) від наведеного у цих постановах висновку Верховного Суду України відступила, зазначивши, що такий висновок суду суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

Відступаючи від вказаного висновку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Таких ж висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10.07.2019 року у справі № 438/462/14 (провадження № 61-23623св18), від 28.08.2019 року у справі № 646/6271/16 (провадження № 61-34723св18), від 10.06.2020 року у справі № 454/2786/17 (провадження № 61-975св20), від 01.03.2021 року у справі № 753/10236/14 (провадження № 61-16403св20), у яких вирішувались близькі за змістом із цією справою правовідносини, зокрема щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди із співвласником відчужуваного майна.

При цьому, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 30.01.2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18).

Так, судом встановлено, що предметом спору є вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного 02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 636 та визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння укладеного 11.09.2020 року між громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та громадянином України ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрованого в реєстрі за номером 605.

Крім того, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного 02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ), посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 636, а саме пункту п. 2 даного договору це ціле домоволодіння, що відчужується, належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської область від 18.03.2008 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 12.09.2011 року, номер запису: 828, в книзі 3, реєстраційний номер майна: 16581818.

Відповідно до п. 2.1 даного договору Право власності «Продавця» на домоволодіння зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ, Волковою Світланою Михайлівною 27.06.2014 року, номер запису про право власності: 6154048, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2014 року, індексний номер витягу: 23556483. Відповідно до відомостей, викладених у зазначеному витязі, житловий будинок р.п. 2007, цегла, загальною площею 550,1 кв.м., житловою площею 182,3 кв.м., на плані позначений літерою «А», господарський блок на плані позначений літерою «Б», свердловина - 1, огорожа - 1,2, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 24.

Таким чином, встановлено, що право власності на спірне майно зареєстровано відповідачем 2 ОСОБА_3 вже після реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_13 .

Спірне домоволодіння, яке складається з одного житлового будинку загальною площею 550,1 м.кв. та надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_4 є спільною сумісною власністю позивача та відповідача 2.

Тому при укладанні спірних договорів позивач ОСОБА_1 мала надати відповідачу 2 Телліоглу нотаріально завірену згоду на вчинення таких правочинів.

Суд звертає увагу, що в процесі вчинення нотаріальної дії нотаріус з різного роду причин може допускати помилки при вчиненні нотаріальної дії та оформленні нотаріального акту. Ці помилки можуть полягати як в певній описці, яка хоча й потребує свого виправлення, поміж тим не впливає на дійсність вчиненого нотаріального акту, так і бути більш суттєвими, наслідком яких є недійсність вчиненої нотаріальної дії та постановленого нотаріального акту. У зв`язку з допущеними при вчиненні нотаріальних дій помилками у заінтересованих осіб виникає необхідність у їх виправленні.

Законодавство про нотаріат недостатньо чітко регулює питання щодо усунення недоліків нотаріальних актів. Фактично Закон України "Про нотаріат" не містить чітких положень щодо способів чи підстав усунення таких недоліків. Недостатньо регулюється це питання й на рівні підзаконних нормативних актів, які в певних випадках обмежуються лише загальними формулюваннями щодо виправлення таких недоліків у порядку, встановленому чинним законодавством, не роз`яснюючи що це за порядок та яким законодавством він передбачений.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, та Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, що регламентують діяльність нотаріату, не містять визначення терміну "технічна помилка".

Однак, визначення терміну "технічна помилка" міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт.

Статтею 8 Цивільного кодексу України надана можливість застосовувати аналогію закону у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані відповідними актами цивільного законодавства. Інститут аналогії в цивільному праві є правовим способом заповнення прогалин у праві, зміст якого полягає у виникненні цивільних прав та обов`язків також з дій фізичних та юридичних осіб, які хоч і не передбачені законом, але внаслідок загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права та обов`язки. В доктрині аналогію закону визначають як застосування, у разі відсутності закону, що регулює дані відносини, закону, який регулює подібні суспільні відносини.

При визначенні можливості виправлення помилки треба виходити з того, що нотаріус самостійно не може скасувати вчинену ним нотаріальну дію.

Відповідно до частини третьої статті 51 Закону у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Виходячи з цього, ініціатива щодо скасування нотаріальної дії (а відтак і акту, постановленого за наслідком вчинення цієї дії) завжди виходить від заінтересованих осіб. Такий висновок підтверджується й матеріалами судової практики.

Фактично законодавство та юридична практика передбачає два порядки виправлення недоліків нотаріального акту - нотаріальний та судовий.

Нотаріальна процедура виправлення недоліків нотаріального акту передбачає виправлення їх самим нотаріусом.

Статтею 47 Закону встановлено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Аналогічне вимога встановлена пунктом 1 глави 8 розділу 1 Порядку.

За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок).

У разі, якщо ж в документах, на підставі яких видано документ, також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку.

Оскільки законодавство, яке регулює діяльність нотаріату, прямо не забороняє приймати у нотаріальне провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу нотаріус може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою.

Так, допущені нотаріусом у нотаріальному акті помилки за певних умов можуть бути виправлені нотаріусом як за власною ініціативою, так і за ініціативою учасників нотаріальної дії. В такому випадку нотаріальна дія не скасовується, а винесений нотаріусом нотаріальний акт приводиться у відповідність до вимог законодавства.

Так, згідно з пунктом 6.16 розділу VI Правил у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи(іб) щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку.

Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно.

Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів.

Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні.

При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

Керуючись статтею 8 ЦК України, при виправленні технічної або орфографічної помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії вбачається можливим застосувати аналогію закону та керуватися порядком, встановленим для виправлення помилки у документі, що не потребує підпису особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Внести виправлення технічної або орфографічної помилки до тексту такого документа можна за заявою особи, заінтересованої у вчиненні нотаріальної дії, зареєстрованої у Журналі реєстрації вхідних документів.

У разі, якщо допущені помилки можуть бути виправлені нотаріусом, такі виправлення здійснюється лише тим нотаріусом, який вчинив нотаріальну дію. Інший нотаріус не вправі усувати недоліки такого нотаріального акту.

Таким чином, суд критично оціню доводи відповідача 2 ОСОБА_3 про те, що в договорі купівлі-продажу нотаріус ОСОБА_11 зазначаючи інформацію про те, що свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння зареєстровано в БТІ 12.09.2011 року, здійснила описку, так як за майже два роки розгляду даної справи в суді, відповідачі по справи не надали суду ні нотаріального застереження про виправлення описки в договорі купівлі-продажу від 02.04.2019 року спірного домоволодіння, ні рішення суду з приводу цього питання.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові пояснення сторін спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, який був укладений 02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636 та визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, який був укладений 11.09.2020 року між громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та громадянином України ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605.

Крім того, суд ставить під сумнів укладення між відповідачем 2 ОСОБА_3 та відповідачем 3 ОСОБА_4 , та відповідно між відповідачем 3 ОСОБА_4 та відповідачем 1 ОСОБА_2 оспорюваних договорів купівлі-продажу з метою настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними, оскільки відповідачами фактично повернуто право користування та розпорядження спірними домоволодінням. Даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Тим більше даний факт не заперечувався відповідачем ОСОБА_3 , як у даній справі так і у справі щодо розірвання шлюбу. Адже вся кореспонденція по судовій справі з приводу розірвання шлюбу, за наданою Телліоглу Зія суду інформацією, надсилалася ОСОБА_1 за адресою спірного домоволодіння, що вказує на той факт, що ОСОБА_1 безперешкодно користувалася спірним домоволодінням після його продажу, як в 2019 році так і в 2020 році.

При цьому, при ухваленні даного рішення судом ураховано належність саме позивачу права обрання способу захисту порушеного права власності на майно, яке є спільним майном подружжя.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд враховуючи вище викладене та той факт, що при розгляді цивільної справи № 369/2974/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, судом було встановлено, що спірне майно за адресою: за адресою: АДРЕСА_4 є спільним майном подружжя та вибуло з володіння позивачки ОСОБА_1 з вини відповідача 2 ОСОБА_3 , суд вважає за можливе стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок лише з ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними - задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений 02.04.2019 року між громадянином Туреччини ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) та громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 636.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння укладений 11.09.2020 року між громадянином Туреччини ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) та громадянином України ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Хоменко Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за номером 605.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.01.2023 року.

Суддя А.В. Янченко