УХВАЛА

25 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 554/4274/21

провадження № 61-14544ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання дій неправомірними, усунення перешкод

у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Щербанівської сільської рада Полтавського району Полтавської області про визнання дій незаконними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави

від 03 березня 2021 року його поновлено на посаді т. в. о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

з 10 квітня 2020 року.

Розпорядженням сільського голови ОСОБА_2 від 12 березня 2021 року № 13-ОС поновлено на попередній посаді з 2020 року.

12 березня 2021 року йому для ознайомлення надали посадову інструкцію головного спеціаліста відділу містобудування, землеустрою та природокористування, а за 15 хв до закінчення робочого часу цього ж дня працівниками юридичної служби із ОСОБА_2 надали для ознайомлення посадову інструкцію головного спеціаліста (інспектора з благоустрою) відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Вказані посадові інструкції, з якими він ознайомився вдома, є різними, а посади самостійними.

Позивач вважав, що надавши йому дві посадові інструкції, одна з яких стосується посади інспектора з благоустрою, сільський голова фактично відкрито та свідомо пішов на підміну суті обов`язків, які передбачені посадовою інструкцією відповідно до займаної посади, на яку позивач прийнятий з самого початку, та тими обов`язками, які відповідач примусово намагається йому нав`язати.

Зазначав, що вказана посадова інструкція (мається на увазі подвійна),

на його думку, розроблена з грубим порушенням інструктивних документів,

не затверджена, не містить дати затвердження та має подвійні відмітки

для ознайомлення працівника фактично по двох посадах одночасно.

Вказував, що за вимогами Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено два види інспекторів: інспектори інспекції з благоустрою населеного пункту, створеної на підставі повноважень відповідної ради, і громадський інспектор благоустрою населеного пункту, який виконує роботу на громадських засадах, без звільнення від основної роботи і без додаткової оплати праці,

а посада позивача є самостійною та оплачуваною, тому дві посади одночасно займати неможливо.

Зазначав, що сільським головою ОСОБА_2 не було видано розпорядження про створення віддаленого робочого місця із зазначенням умов роботи,

що є недопустимим, а враховуючи, що він є особою з інвалідністю, такий варіант працевлаштування (поновлення) взагалі не мав би розглядатись.

Крім того, вказував, що цього ж дня 12 березня 2021 року, разом із новою посадовою інструкцією, йому в письмовій формі повідомили, що його робоче місце знаходиться в с. В. Тростянець (за 7 км від с. Щербані), однак він не згоден

із запропонованим, оскільки його безпосередній керівник, як і весь відділ, знаходиться в центральному офісі сільської ради с. Щербані, і для поїздок

до запропонованого робочого місця йому щодня необхідно витрачати 30 грн,

які у нього відсутні.

Про свою незгоду з запропонованим робочим місцем та подвійною посадовою інструкцією він на ім`я сільського голови ОСОБА_2 подав заяву, однак відповіді не отримав.

Зазначав, що з вини відповідача він отримав другу групу інвалідності, оскільки неодноразово до поновлення його на роботі він звертався до сільського голови ОСОБА_2 із заявами про надання йому допомоги на оздоровлення у зв`язку

з погіршенням стану здоров`я та надання компенсації за невикористану відпустку

у 2020 році та самої відпустки у 2021 році, однак відповіді не отримав.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня

2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, cпричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, № 255 від 02 квітня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України

від 11 березня 2020 року № 211», позивач, маючи інвалідність, ряд супутніх захворювань, вік (більше 65 років), перебував у зоні ризику, а тому повинен перебувати вдома і йому повинна була бути надана відпустка, оскільки посада позивача не впливає на інфраструктуру і безперебійне підтримання життєдіяльності громади.

Позивач вказував, що у порушення перелічених нормативних документів сільський голова ОСОБА_2 відверто їх проігнорував, наражаючи цим самим його

на небезпечне захворювання.

ОСОБА_3 вказував, що з 15 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року

за станом здоров`я він перебував на лікарняному. Проте не міг повноцінно лікуватись, оскільки не мав на це відповідних коштів, так як виплата

за лікарняними затримувалася. Тому він звернувся до сільського голови

ОСОБА_2 із заявою про надання відпустки. Однак, відповіді він не отримав.

У зв`язку з неможливістю надалі виконувати свої обов`язки, і розуміючи,

що його наражають на повторне безпідставне звільнення, він звернувся

до Управління праці у Полтавській області із відповідними заявами

для отримання відповідних роз`яснень та реагування на викладені порушення

з боку сільського голови ОСОБА_2 .

З відповіддю Управління праці у Полтавській області від 27 квітня

2021 року № 16-Б455/01/15-04/201 він не погоджується та не може вважати

її об`єктивною, оскільки остання ґрунтується лише на неправдивих поясненнях сільського голови, його припущеннях, надана без виклику для спростування доводів сільського голови ОСОБА_2 та врахування позицій класифікатора професій, який є основним документом у питанні розмежування посад,

без нормативного обґрунтування.

Позивач вважав, що за таких умов виконувати свої трудові функції неможливо

на жодній із посад.

Із діями сільського голови він повністю незгодний. Вважав їх незаконними

та такими, що повністю суперечать чинному трудовому законодавству

та призвели до суттєвого погіршення стану його здоров`я. Позивач не мав

і не має можливості лікуватися (за відсутності коштів). Створення перешкод для повноцінного виконання його безпосередніх обов`язків триває майже 1,5 року

та поведінка сільського голови ОСОБА_2 стосовно нього призвела

до заподіяння йому моральної шкоди.

Враховуючи уточнення позовних вимог, подані 13 вересня 2022 року,

та збільшення ціни позову, ОСОБА_1 остаточно просив суд:

- визнати дії голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області ОСОБА_2 щодо порушення норм Конституції України, законодавства про працю України, законодавства про соціальне забезпечення інвалідів в Україні неправомірними;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради в особі голови ОСОБА_2 забезпечити повне дотримання вимог законодавства України

про соціальний захист осіб з інвалідністю та забезпечити його повне виконання стосовно ОСОБА_1 ;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 усунути перешкоди

у здійсненні ОСОБА_1 права на працю шляхом забезпечення виконання ним функцій та обов`язків за посадою згідно із записом, внесеним до трудової книжки при прийнятті на роботу;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 усунути перешкоди

у здійсненні ОСОБА_1 права на працю шляхом заборони переводити його на іншу роботу чи в іншу місцевість без його згоди у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 провести перерахунок грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік з виплатою матеріального забезпечення на оздоровлення у відповідності до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року у справі

№ 554/4274/21, яким позивача поновлено на посаді;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 провести виплату грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористану відпустку за 2021 рік

з виплатою матеріального забезпечення на оздоровлення у відповідності

до рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2021 року

у справі № 554/4274/21, яким позивача поновлено на посаді, оскільки він має право на отримання відпустки за 2019-2020 роки;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 надати щорічну відпустку за 2022 рік у зручний для нього час у відповідності до вимог пункту сьомого статті 10 Закону України «Про відпустки»;

- визнати, що дні, починаючи з 15 квітня 2021 року і в подальшому

до вирішення справи по суті та набрання законної сили рішенням суду, як такі,

що не можуть бути визнані стосовно до ОСОБА_1 прогулом без поважних причин на підставі пункту четвертого статті 40 КЗпП України відповідно

до положень пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2002 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»;

- зобов`язати виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області в особі голови ОСОБА_2 привести у відповідність до норм чинного законодавства посадову інструкцію ОСОБА_1 згідно

з посадою, на яку він прийнятий на роботу відповідно до запису в трудовій книжці;

- стягнути із виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 350 000 грн;

- стягнути із виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 загальну суму заборгованості із заробітної плати за час відсутності на роботі з поважних причин станом на 21 вересня 2022 року в розмірі 130 446,95 грн;

- стягнути із виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати за договором

про надання правової допомоги за представництво в суді у сумі 18 450 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12 травня 2021 року справу № 554/4274/21 визнано малозначною.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2023 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року залишено

без змін.

06 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2023 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи

те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації,

що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено,

що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення

для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2023 року

не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн), справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись

з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено,

що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої

чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи,

а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає

за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України,

за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики,

а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга має виняткове значення для учасника справи, який є незахищеною верствою населення - особою з інвалідністю ІІ групи, права якого істотно порушені.

Касаційна скарга не містить підтвердження того, що справа має виняткове значення для заявника, оскільки доводи заявника полягають у його незгоді

з оцінкою судом зібраних у справі доказів та встановлених обставин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно

до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах,

де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення

у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 05 липня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області

про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська