РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 561/545/23

Провадження № 22-ц/4815/895/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ПП «Автомагістраль»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Автомагістраль» адвоката Корзаченко В.М. та ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року, постановлене у складі судді Світличного Р.В., повний текст рішення виготовлено року, у справі № 561/545/23

в с т а н о в и в :

10 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації через втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, компенсації через втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтований тим, що з 22 березня 2021 року до 18 травня 2022 року позивач працював на підприємстві відповідача дорожнім робітником третього розряду дільниці. В день звільнення з ним не було проведено розрахунок, йому не було виплачено заробітну плату за лютий 2022 року в сумі 16527,74 та квітень 2022 року в сумі 11180,12 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 20354,76 грн, а також компенсації за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 2384,78 грн та невикористаної відпустки в сумі 496,19 грн. У зв`язку з невиплатою вказаних сум просив також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 січня 2023 року до дня ухвалення судом рішення з розрахунку середньоденного заробітку у розмірі 753,88 грн. Відповідач його письмову вимогу не задовольнив, заборгованість не погасив, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 27701,86 грн (Двадцять сім тисяч сімсот одна гривня вісімдесят шість копійок) заборгованості із заробітної плати без вирахування утримань, 20354,76 грн (Двадцять тисяч триста п`ятдесят чотири гривні сімдесят шість копійок) компенсації за невикористану відпустку, 2384,78 грн (Дві тисячі триста вісімдесят чотири гривні сімдесят вісім копійок) компенсації через втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, 496,19 грн (Чотириста дев`яносто шість гривень дев`ятнадцять копійок) компенсації через втрату доходів у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану відпустку.

Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 січня 2023 року по день ухвалення судом рішення відмовлено.

Судові витрати в цій частині покладено на позивача.

Стягнуто з приватного підприємства «Автомагістраль» в дохід держави 1073,60 грн (Одна тисяча сімдесят три гривні шістдесят копійок) судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що невиплата працівнику всіх належних коштів при звільнені є триваючим правопорушенням, а тому суд неправомірно застосував початок перебігу строку звернення до суду з 18.01.2023 року. Покликається на правові позиції Верховного Суду у аналогічних справах.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПП «Автомагісталь» через адвоката Корзаченка В.М. подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться в с.Синяк Бучанського району Київської області з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією. У зв`язку з чим виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників. Також було пошкоджено приміщення офісу та викрадено або пошкоджено значну кількість транспортних засобів, усю оргтехніку, документи, знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування. Отже, підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та до цього часу вживає заходи відновлення функціонування. Підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за виконані до окупації роботи та надані послуги, що унеможливлює розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали. Саме внаслідок окупації у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги підприємство досі не змогло повноцінно відновити господарську діяльність та своєчасно здійснити виплати з заробітної плати. Переконане у тому, що доведений факт настання для підприємства обставин непереборної сили, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських, так і податкових зобов`язань, що звільняє його від відповідальності. Посилається на те, що існування заборгованості є наслідком непереборної сили та випадку, як то передбачає частина перша ст.617 ЦК України, і який трапився не з вини ПП «Автомагістраль», що дає правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання. Окрім того, частина третя ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведено, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Відтак, вимоги позивача про стягнення заробітної плати до моменту закінчення воєнного стану в державі є передчасними та не можуть бути задоволенні.

У відзивах на апеляційні скарги сторони вказують, що рішення суду у неоскаржуваній ними частині прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, а апеляційна скарга представника відповідача залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 22 березня 2021 року по 18 травня 2022 року працював дорожнім робітником третього розряду дільниці в ПП «Автомагістраль» та був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.

Згідно довідки відповідача № 107 від 20 січня 2023 року розмір заборгованості «ПП «Автомагістраль» перед позивачем за лютий та квітень 2022 року становить 27701,86 грн (16521,74+11180,12=27701,86) та 20354,76 грн компенсації за невикористану відпустку (а.с.8).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України, Законом України «Про оплату праці» та Кодексом законів про працю України.

Зокрема, статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною 1 статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці», Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати .

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положення статті 116 КЗпП України передбачають, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі за лютий, квітень в розмірі 27701,86 гривень та компенсація за невикористангу відпустку у розмірі 20354,76 грн.

Відсутність вищевказаної заборгованості з заробітної плати відповідачем не спростована належними та допустимими доказами.

Покликання відповідача на положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не заслуговують на увагу, оскільки звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. (ч.4 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Крім того, суду не надано беззаперечних доказів того, що діяльність підприємства до цих пір не відновлена до того стану, який би перешкоджав відповідачу виплатити позивачу заборгованість із заробітній платі в сумі 27701,86 грн та компенсацію за невикористану відпустку, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з роботодавця на користь позивача заборгованість по заробітній платі та компенсацію через втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день ухвалення рішення суд першої інстанції суд виходив з того, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна.

Убачається, що роботодавець не виконав вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачу сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки.

За статтею 233 КЗпП України (в редакції на день звільнення з роботи) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з тим, і зміни, внесені до норм статей 116,117, 233 КЗпП України на підставі Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року, не можуть стосуватися даних правовідносин, оскільки набули чинності лише з 19 липня 2022 року. Згідно зі статтею 58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116,117,237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховний Суд звертає увагу на те, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.07.2022 у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

З огляду на зазначене вище та враховуючи, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що наразі відповідач не провів належні позивачу виплати і дане правопорушення триває досі, слід вважати, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, за невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивноунеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання як господарських зобов`язань, так і обов`язку щодо здійснення бюджетних платежів та виплат заборгованості працівникам підприємства.

Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань.

На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1.

Головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень протягом часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів (27 шт.), приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також було знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище дій було порушено кримінальне провадження № 000108 від 08 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки внаслідок воєнних дій відповідач не мав можливості своєчасно нарахувати та здійснити оплату праці позивачу за виконану роботу та провести повний розрахунок із ним при звільненні.

Це у свою чергу відповідно до положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.117 КзпП України є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного підприємства «Автомагістраль» адвоката Корзаченко В.М. залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2023 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 листопада 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.