У Х В А Л А

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 202/706/22

провадження № 61-4370св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNC0GK00000146, за яким він отримав кредит шляхом надання готівки через касу банку у розмірі 18 400,00 доларів США на купівлю квартири та сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості, строком до 21 вересня 2022 року.

14 червня 2018 року відбулася державна реєстрація та змінено найменування позивача з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідач порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені договором строки, а тому 14 березня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року у справі № 202/2152/19 задоволено частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № DNC0GK00000146 від 21 вересня 2007 року, а саме заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 269,12 доларів США та судові витрати у розмірі 768,40 грн. Заочне рішення набрало законної сили 06 серпня 2019 року (а. с. 5-6).

Вказаним заочним рішенням встановлено, що станом на 15 лютого 2019 року у ОСОБА_1 була наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 95 338,00 доларів США, що складається з: 15 091,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 20 594,31 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 636,95 доларів США - заборгованість за комісією; 56 014,99 доларів США - заборгованість за пенею. При цьому взято до уваги, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року у справі № 202/2189/15 з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 46 639,73 доларів США, яка складається з: 15 115,62 доларів США - заборгованість за кредитом; 10 269,05 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 2 068,95 доларів США - заборгованість за комісією; 16 965,17 доларів США - заборгованість за пенею.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року не виконано боржником. Оскільки з відповідача ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором за період із 21 вересня 2007 року по 05 травня 2015 року, то за період після подання позовної заяви у березні 2019 року, а саме з 15 березня 2019 року по 05 січня 2022 року, з відповідача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 273,91 доларів США.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1 273,91 доларів США.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2022 року під головуванням судді Ісаєвої Д. А., з урахуванням ухвали цього ж суду від 17 серпня 2022 року про виправлення описки, у задоволенні позову АТ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних у розмірі 1 273,91 доларів США, що еквівалентно 34 765 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Встановивши наявність у позивача права на отримання 3% річних у зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору № DNC0GK00000146 від 21 вересня 2007 року щодо повернення основної суми заборгованості (тіла кредиту) в розмірі 15 091,75 доларів США, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 273,91 доларів США, що еквівалентно 34 765,00 грн, за період із 15 березня 2019 року по 05 січня 2022 року.

Розмір 3% річних підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростований відповідачем.

24 березня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року в указаній вище справі, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , зауважив, що він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при розгляді іншої справи, оскільки при вирішенні вказаної справи апеляційний суд виходив з обставин, встановлених судом у заочному рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року у справі № 202/2189/15-ц, яке скасоване постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року.

Крім цього, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , зазначає, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Також у касаційній скарзі міститься посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, зокрема на підставі судового рішення, яке на момент звернення банку до суду вже було скасовано.

У травні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

За статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року (на час подання касаційної скарги) - 2 684 грн.

Ціна позову в цій справі становить 34 765 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 100 = 268 400 грн).

Тобто вказана справа є малозначною в силу вимог закону.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду з`ясовано, що касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, проте доводи касаційної скарги містять посилання на підпункт б пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи).

Перевіряючи вказані доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла висновку, що такі не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду.

Так, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року у справі № 202/2189/15-ц частково задоволені заявлені АТ КБ «Приватбанк» вимоги та стягнено з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року № DNC0GK00000146 у розмірі 46 639,73 доларів США, яка складається з: 15 115,62 доларів США - заборгованості за кредитом; 10 269,05 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 2 068,95 доларів США - заборгованості за комісією; 16 965,17 доларів США - заборгованості за пенею.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року в справі № 202/2189/15-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року скасовано та у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Разом із тим, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року в справі № 202/2152/19, яке набрало законної сили 06 серпня 2019 року, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 269,12 доларів США.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року, ухваленій у справі, яка переглядається, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 3 % річних у розмірі 1 273,91 доларів США, що еквівалентно 34 765 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив саме з обставин, встановлених у заочному рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року в справі № 202/2152/19, яким з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 269,12 доларів США. Задовольняючи позов у цій справі та стягуючи з відповідача 3% річних від простроченої суми, апеляційний суд виходив саме з невиконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року у справі № 202/2152/19, яке не скасовано та набрало законної сили 06 серпня 2019 року.

Тобто доводи касаційної скарги щодо скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року у справі № 202/2189/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки підставою для ухвалення в цій справі рішення про стягнення з відповідача на користь банку 3 % річних стало невиконання саме заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року в справі № 202/2152/19, яке не скасовано та набрало законної сили 06 серпня 2019 року, а не заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2015 року в справі № 202/2189/15-ц.

Інші доводи касаційної скарги не містять посилань щодо можливості оскарження судового рішення у малозначній справі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , у малозначній справі, а доводи касаційної скарги, передбачені підпунктом «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку, то є підстави для закриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 400 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 лютого 2023 року в справі за позовомАкціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 простягнення заборгованості, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк