Номер провадження: 22-ц/813/2140/23
Справа № 2-5421/11
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року, постановленої під головуванням судді Куриленко О.М., у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Юрія Сергійовича, за участю стягувача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», боржника ОСОБА_1 , про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано у встановленому законом порядку,

встановив:

16.01.2019 року приватний виконавець Щербаков Ю.С. звернувся до суду з поданням, в якому просив вирішити питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН : НОМЕР_1 , що є предметом іпотеки по зазначеній справі, а саме: земельна ділянка, площею 0,1230 га, за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки -020050164, що не зареєстрована за нею в установленому законом порядку.

В поданні приватний виконавець посилався на те, що боржник вимоги за виконавчими документами в добровільному порядку не виконує, тому виконавець звертається до суду для вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2019 року подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. задоволено.

В порядку виконання виконавчого листа № 2-5421/11, виданого Київським районним судом міста Одеси 20.08.2014 року, звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , що є предметом іпотеки по зазначеній справі, а саме: земельну ділянку, площею 0,1230 га, за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - 020050164, що не зареєстрована за нею в установленому законом порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2019 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити приватному виконавцю у задоволенні подання, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с. 97-100), у тому числі заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка повідомлена про час і місце судового засідання в порядку ч. 1 ст. 131 ЦПК України, яка за вказаною нею в апеляційній скарзі адресою, відсутня (а.с.41,101, 102).

При цьому колегією суддів враховано, що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Слід також зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 21.12.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Проте, у зв`язку з відпусткою судді Цюри Т.В., повний текст судового рішення складений 16.01.2023 року (а.с.103).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с. 72), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в проваджені Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 2-5421/11 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-502/091/2008 від 25.06.2008р. в розмірі 401 388 дол. США 05 центів, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 947,59грн.) складало 3 803 513,02 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № РL-502/003/2008 від 25.06.2008р. в розмірі 92 199,82 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн.

Після набрання законної сили вищевказаним судовим рішенням суду, 20 серпня 2014 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчі листи № 2-5421/11 щодо його примусового виконання (а.с.4).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Юрієм Сергійовичем 17 жовтня 2018 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57444061 (а.с. 21-22), після чого копії вказаної постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25.06.2008 за реєстровим №2641, який зареєстрований в Державному

реєстрі правочинів за №025197 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,1230 га, за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки - 020050164. Державний виконавець вказав, що зазначене майно є предметом іпотеки, відповідно договору Іпотеки від 25.06.2008р., за реєстровим №2652, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чепелєвою Т.В. (а.с.12-13, 63-64).

Однак, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 152122807 від 09.01.2019 року вищевказане майно за боржником не зареєстроване (а.с.23-33).

Вирішуючи дане подання, суд виходив із того, що згідно зі ст.ст. 50, 53 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється в разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належить боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Виконавець має право стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно, що належить боржнику від інших осіб. Після надходження відомостей про наявність у боржника майна виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає і реалізує в установленому порядку.

У разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

При цьому, суд правильно виходив із того, що у відповідності до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За змістом ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

При цьому, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності - право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі, або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Суд також обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Враховуючи, що за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано право власності в установленому законом порядку на земельну ділянку, площею 0,1230 га, за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - 020050164, однак вона володіє цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з метою забезпечення виконання судового рішення, подання приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржника є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

При цьому суд правильно виходив із того, що судове рішення, про яке йшлося вище, до теперішнього часу не виконане. Разом з тим, судове рішення по справі є актом, яким підтверджується наявність або відсутність спірних правовідносин, його конкретний зміст і в такий спосіб спірні правовідносини перетворюються в безспірні, підлягаючими примусовому виконанню.

Судове рішення це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти подання приватного виконавця, оскаржуваної ухвали суду та доводів своєї апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвала прийнята у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що їй не належить земельна ділянка з кадастровим номером 020050164, то ці доводи є обгрунтованими, але вони не мають ніякого відношення до земельної ділянки з кадастровим номером 020050164, яка належить на праві власності саме боржниці ОСОБА_1 .

Стосовно клопотання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Щербакова Ю.С. про зупинення апеляційного провадження по даній цивільній справі, то колегією суддів від 21.12.2022 року, повний текст якої виготовлений також 16.01.2023 року, було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра