ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 638/17507/20

провадження № 61-4091св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року у складі судді Семіряд І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та припинення стягнення аліментів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 12 серпня 2011 року між ним та відповідачкою укладений шлюб, від якого народилася дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням суду від 02 квітня 2018 року шлюб розірваний та стягнено із ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини. Відповідно до довідки виплати за аліментами склали 121 687,78 грн за період із серпня 2019 року до вересня 2020 року. Заборгованість за період із 31 серпня 2017 року до 18 листопада 2020 року відсутня. Відповідачка регулярно отримувала аліменти на утримання дитини, проте участі в утриманні дитини не бере. Аліментами розпоряджається на власний розсуд.

19 липня 2016 року ОСОБА_1 надав згоду на виїзд на постійне місце проживання до Італії дитини. 14 вересня 2017 року дитина перетнула кордон України на виїзд.

ОСОБА_4 має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку, рекомендовано нагляд невролога та логопеда за місцем проживання. ОСОБА_13 перебував під наглядом лікарів, востаннє звертався до лікаря 06 квітня 2017 року, звернення дитини до лікаря відбулось у присутності матері.

На теперішній час ОСОБА_5 проживає у сім`ї ОСОБА_6 та перебуває на її утриманні. Дитина у навчальному році 2020/2021 зарахована та відвідує перший клас. ОСОБА_7 знаходиться на законних підставах на території Італійської Республіки. Батько систематично підтримує стосунки з дитиною телефоном та відеозв`язком, надсилає подарунки, цікавиться станом здоров`я. Мати жодним чином участі у вихованні та утриманні дитини не бере, особливої уваги відповідачка дитині не приділяла з народження, хоча дитина потребує постійного лікування та догляду. Відповідачка не бажала опікуватися дитиною та залишила сина на утримання своєї матері ОСОБА_6 , із того часу лікуванням дитини не займалася, медичних рекомендацій не виконувала. Стосунки із дитиною не підтримує з 2018 року. ОСОБА_3 зверталася до відповідачки з проханням надавати матеріальну допомогу, надсилати аліменти, отримані від позивача, проте відповідачка матеріальної допомоги не надає. ОСОБА_7 не сприймає матір`ю ОСОБА_2 та має прив`язаність до

ОСОБА_8 зв`язку з наведеним позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_9 , припинити стягнення аліментів із ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_9 , суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивач не надав, окрім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не надав доказів того, що аліменти, які з нього стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання дитини, витрачаються відповідачкою не на утримання дитини.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про припинення стягнення аліментів скасовано, позовні вимоги у цій частині задоволено. Припинено стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 % встановленого прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей щомісячно, які стягуються на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2018 року. В іншій частині заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи в частині без змін рішення суду першої інстанції, вказав, що надані позивачем документи свідчать лише про те, що дитина на теперішній час перебуває у належних умовах, проходить лікування, проте не доводять наявність виключних обставин, які б могли бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Водночас апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції в частині вирішення вимог про припинення стягнення аліментів із позивача, дійшовши висновку про необхідність задоволення цієї вимоги. Апеляційний суд виходив із того, що дитина нині постійно проживає з бабою ОСОБА_10 та перебуває на її утриманні, ОСОБА_2 аліменти, які батько сплачує на утримання дитини, за призначенням не витрачає, у зв`язку з чим припинення стягнення аліментів на користь відповідачки сприятиме забезпеченню інтересів дитини, оскільки позивач буде мати можливість спрямовувати матеріальну допомогу за призначенням.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 26 квітня 2023 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати за розгляд справи в суді у розмірі 11 354,28 грн.

Оскільки позов задоволено частково, апеляційний суд стягнув із відповідачки на користь ОСОБА_11 відшкодування витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 840,80 грн (за одну немайнову вимогу), судового збору за подання апеляційної скарги - 1 261,20 грн (840,80 грн х 150 %), а також 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам. Проте, суд відмовив у стягненні витрат на оплату послуг перекладача у розмірі 3 700,00 грн, оскільки матеріали справи не містять доказів їх оплати.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції повністю, постанову апеляційного суду скасувати частково та прийняти нове судове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього ОСОБА_4 , в іншій частині постанову апеляційного суду - залишити без змін.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу, далі - ЦПК України).

У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що ОСОБА_2 обрала пасивну участь у житті дитини, а в частині матеріального забезпечення дитини - обрала поведінку, яка свідчить про завдання шкоди інтересам дитини, зокрема витрачає на власні потреби кошти, які належать дитині, що було встановлено судом. Матір не бере участі у житті дитини. Досліджуючи ставлення матері до дитини, суди констатували її тривалу пасивну поведінку (дитина 14 вересня 2017 року перетнула кордон України та з того часу проживає із бабою) та поведінку на шкоду дитині, проте не врахували, що відсутність піклування впливає на фізичний та духовний розвиток дитини. Позивач надав докази того, що дитина проживає в належних умовах на підтвердження того, хто ці умови для дитини створює, а саме те, що вихованням та утриманням займається виключно позивач (батько) та баба, проте суди надані докази трактували на користь відповідачки. Вже понад 5 років дитина знаходиться в Італії й не спілкується із матір`ю. Емоційний зв`язок між дитиною і матір`ю втрачений, ураховуючи, що весь час дитина вважає матір`ю бабу. За час понад 5 років матір не вчинила жодних дій, направлених на те, щоб забрати дитину або спілкуватися із нею, що підтверджується поясненнями баби та встановлено судом. Проміжок часу в понад 5 років є значним, і таке позбавлення батьківських прав буде відповідати практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Сам факт того, що відповідачка понад 5 років знаходиться у різних з дитиною країнах свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, незважаючи на відповідне спонукання із сторони позивача та її матері. На переконання заявника, існують достатні докази того, що з 2017 року мати ОСОБА_2 фактично не виконувала батьківських обов`язків, тому згідно з висновками Верховного Суду до неї можна застосувати крайній захід впливу у виді позбавлення батьківських прав.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2023 року відкрито касаційне оскарження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 638/17507/20 із Дзержинського районного суду м. Харкова, та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 638/17507/20.

Позиція Верховного Суду

Ураховуючи зміст та прохальну частину касаційної скарги, перегляд справи в порядку касаційного провадження здійснюється лише в частині вирішення вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього сина сторін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення (в оскаржуваній частині) - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційвстановили, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідачка).

01 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали згоду один одному та бабі ОСОБА_12 на багаторазові тимчасові поїздки за кордон до Республіки Італія у період з 10 вересня 2017 до 10 вересня 2018 року ОСОБА_9 .

19 липня 2016 року ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_4 на виїзд на постійне місце проживання до Республіки Італія.

Згідно з листом Головного центру обробки спеціальної інформації від 03 грудня 2020 року ОСОБА_7 14 вересня 2017 року перетнув кордон України.

Довідкою КНП «Міська дитяча поліклініка № 4» від 04 грудня 2020 року № 01-15/772-20 підтверджується, що ОСОБА_7 перебував під наглядом лікарів-фахівців із 12 січня 2017 року до 06 квітня 2017 року. Востаннє ОСОБА_7 звертався 06 квітня 2017 року до лікаря-педіатра, 13 січня 2017 року - до лікаря-невролога. Звернення дитини до лікарів відбулося у присутності матері. Надати інформацію про стан здоров`я дитини на теперішній час неможливо у зв`язку з тим, що з квітня 2017 року хлопчик до лікарів не звертався.

Відповідно до копії виписки медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку.

Згідно з довідкою Державної об`єднаної шкільної установи у Доліанова Республіка Італія ОСОБА_7 зарахований та відвідує перший клас вказаної школи.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має Європейську картку медичного страхування, про що свідчить довідка, видана Міністерством охорони здоров`я Італійської Республіки.

Штаб-квартирою поліції м. Кальяні імміграційної служби Італійської республіки 20 квітня 2016 року видано ОСОБА_13 картку проживання члена сім`ї, довіреною особою дитини вказана баба ОСОБА_14 .

Із наданої позивачем медичної документації випливає, що ОСОБА_7 перебуває на обліку у лікарнях Італійської Республіки.

Департаментом служб у справах дітей не подано письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки малолітній ОСОБА_5 не проживає на території міста Харкова.

Дитина нині постійно проживає із бабою в Італії, перебуває на її утриманні, ОСОБА_2 аліменти, які батько сплачує на утримання дитини, за призначенням не витрачає.

Згідно з наданими поясненнями баби дитини ОСОБА_6 , ОСОБА_2 приїхала до Італії з дитиною саме для проходження медичного огляду ОСОБА_5 , для встановлення правильного діагнозу, оскільки, на думку матері, правильний діагноз встановлений не був. Із зазначених пояснень також випливає, що вона сама запропонувала залишити ОСОБА_5 з нею в Італії, оскільки ОСОБА_2 потрібно було вирішити свої питання, пов`язані з ускладненням стосунків із чоловіком.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків.

Тож позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до усталеної судової практики позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі.

У касаційній скарзі заявник наполягає на тому, що ОСОБА_2 не бере участі у житті дитини, не виконує своїх батьківських обов`язків, витрачає належні дитині кошти на власні потреби, не турбується про фізичний та духовний стан дитини, хлопчик вже 5 років проживає в Італії з бабою, яка піклується про онука, вихованням та утриманням ОСОБА_5 займаються батько та ОСОБА_3 , емоційний зв`язок між дитиною та матір`ю втрачений, що, на думку заявника, є достатньою підставою для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Водночас ці доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, проте касаційний суд не наділений повноваженнями досліджувати докази та надавати їм оцінку. Верховний Суд є судом права, а не факту, і, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

На підставі наданих позивачем доказів на підтвердження його вимог про позбавлення матері дитини батьківських прав суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що ОСОБА_5 перебуває у належних умовах, проходить лікування, водночас відсутні виключні обставини, які б могли бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, з чим Верховний Суд погоджується.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що надання відповідачкою дозволу на виїзд за межі країни не свідчить саме про невиконання матір`ю батьківських обов`язків, матеріали справи не містять доказів щодо жорстокого поводження ОСОБА_2 із дитиною, того, що мати є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва, засуджена за вчинення умисного злочину щодо дитини. За обставинами цієї справи ОСОБА_5 , маючи певні проблеми із здоров`ям, перебуває за кордоном з бабою, зокрема, з метою лікування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Заявник не навів доводів щодо порушення порядку надання та отримання доказів при розгляді справи, а його незгода із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 390/1418/17, від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди виходили із конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у справі № 724/743/15-ц суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій про позбавлення батька батьківських прав та направив справу на новий розгляд, мотивуючи це тим, що суди належним чином не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, а саме: в яких умовах проживає сім`я рідного дядька дитини, оскільки дитина там проживає після смерті матері, та його батько, відповідно, в яких умовах буде проживати та виховуватися дитина, та не заслухали думки самого хлопчика, який на час розгляду справи досяг десятирічного віку.

У справі № 631/2406/15-ц Верховний Суд вказав, що, ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачкою не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які, створивши нові сім`ї, не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

У справі № 661/2532/17 суд касаційної інстанції направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи це, зокрема, тим, що апеляційний суд, не погоджуючись із висновками суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав, не дослідив можливості відповідача фінансово забезпечувати свого неповнолітнього сина, в тому числі, підстави невлаштування відповідача на певну роботу з такою метою, наявність вини в цьому відповідача. Подібні дії відповідача можуть бути розцінені як ухилення від ефективного виконання своїх батьківських обов`язків, що може бути підставою застосування статті 164 СК України. Відсутність протиправних дій відповідача стосовно сина не виключає дію пункту 4 частини першої статті 164 СК України. Факт перебування відповідача на зазначеному диспансерному обліку з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності» не спростовано. Апеляційний суд формально підійшов до вивчення цього питання в контексті пункту 4 частини першої статті 164 СК України. Разом з тим обставини наявності у відповідача хронічного алкоголізму повинні підтверджуватись відповідним медичним висновком.

У справі № 398/4299/17 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про позбавлення батька батьківських прав, оскільки він не цікавиться дитиною. Відповідач, заперечуючи про позбавлення його батьківських прав, з моменту подання ним апеляційної скарги, не надав доказів, що він вживає заходів щодо налагодження стосунків із дитиною, цікавиться її станом здоров`я, виявляє будь-яку турботу про дитину, надає матеріальну підтримку, бере участь у вихованні дитини. Відповідач не спростував висновків судів щодо позбавлення його батьківських прав стосовно сина. За таких обставин лише зазначення заявником в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину, не спростовує його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.Аргументи апеляційної та касаційної скарг не містять спростування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, матеріали справи не містять належного обґрунтування заявником того, що інтереси дитини превалюють над його приватними інтересами. Відповідач не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо сина.

У справі № 390/1418/17 суд касаційної інстанції скасував постанову апеляційного суду та залишив у силі рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав із підстав того, що батько не довів наявність у нього об`єктивних, незалежних від нього, перешкод для спілкування з дитиною, а також факт вжиття ним активних дій з метою захисту його, як він стверджує, порушених батьківських прав, з урахуванням особистих пояснень відповідача про те, що він бажає і готовий стати батьком для дитини тоді, коли син буде до цього готовий, а отже, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не цікавиться життям сина, не бере участі у вихованні сина, а тому така пасивна поведінка відповідача, з урахуванням недоведення того, що вона зумовлена будь-якими діями матері чи об`єктивними, незалежними від нього причинами, свідчить про його свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, апеляційний суд помилково вважав, що між батьками дитини існує конфлікт, оскільки такі твердження не підтверджені письмовими доказами, а тому ґрунтуються на припущеннях суду. При цьому помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що підставою для позбавлення судом першої інстанції батьківських прав відповідача є саме заборгованість зі сплати аліментів, оскільки суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав за сукупності обставин, які свідчать про відсутність будь-якої участі батька у житті дитини, як-то матеріальне утримання чи духовне виховання дитини, спілкування з нею тощо.

У справі № 520/8264/19 Верховний Суд залишив без змін рішення судів про позбавлення батька батьківських прав, оскільки відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому судами правильно враховано, що такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дітей, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Також судами прийнято до уваги, що з моменту розірвання шлюбу з матір`ю дітей у 2011 році відповідач не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з 2014 року і по сьогодні проживає за межами України, та, відповідно, з вказаного часу не брав та не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей, як складову частину виховання. Зазначені обставини підтверджуються висновком Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Крім того, суди врахували, що відповідач був достовірно обізнаний про тяжку життєву ситуацію дітей, викликаною хворобою та смертю їх матері, однак не вжив заходів на забезпечення догляду за дітьми, які після смерті матері були позбавлені будь-якого батьківського піклування, що викликало необхідність встановлення опіки над дітьми та призначення опікуном діда. Встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя. Таким чином, врахувавши конкретні обставини справи, якнайкращі інтереси дітей, а також те, що відповідач фактично не виконував свої батьківські обов`язки з моменту народження дітей, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав. Окрім цього, у цій справі було враховано думку дітей, 2010 року та 2011 року народження, кожен із яких дав суду пояснення, що вони проживають із дідом, батька фактично не знають і не бажають, щоб він піклувався про них, надавав їм матеріальну допомогу і займався їх вихованням, у тому числі не бажають переїздити до іншої країни.

Отже, вказане свідчить про те, що наведені заявником як приклад справи, хоча і мають подібний предмет і підстави позову, проте є різними у зв`язку з відмінними фактичними обставинами.

Верховний Суд зазначає, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. У свою чергу у цій справі, з урахуванням доказів, які є в матеріалах справи, в найкращих інтересах дитини зберегти зв`язок між матір`ю та сином, не позбавляючи відповідачку батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_5 .

Заявник в обґрунтування своєї позиції посилається в касаційній скарзі також на рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, водночас колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що у цій справі ЄСПЛ встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) при прийнятті рішення про позбавлення батька батьківських прав стосовно сина.

ЄСПЛ у вказаній справі зауважив, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання. З другого боку, наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції. Крім цього, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Хоча дитина провела перших два роки свого життя із заявником, до часу позбавлення останнього батьківських прав він не проживав з дитиною впродовж восьми років і не мав жодного контакту з нею впродовж семи з цих років. Протягом цього періоду заявник не вживав жодних спроб відновити доступ до свого сина та контакту з ним. ЄСПЛ не визнав переконливими пояснення заявника щодо цього. Виходячи з припущення, що заявник добровільно «вибув» із життя дитини для того, щоб дозволити адаптуватись новому чоловіку його матері до дитини, було незрозуміло, чому такий період «адаптації» тривав сім років. На думку Суду, заявник міг і мав зрозуміти, що таке тривале й повне відокремлення від свого сина, зокрема враховуючи вік дитини на момент припинення контакту, могло призвести не лише до значного ослаблення, а й до повного припинення зв`язку між ним та дитиною. Дійсно, впродовж національного провадження було встановлено, що хоча син заявника знав про наявність біологічного батька, він не пам`ятав його та не бажав підтримувати контакт із ним. Під час своєї зустрічі дитина не впізнала заявника і злякалася, коли дізналась, що заявник є її батьком. Більше того, виходячи з міркування, що мати дитини була проти контакту із заявником, Суд визнав дивним, як підкреслили національні суди, що заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів у зв`язку із цим. У цій справі саме власна бездіяльність заявника призвела до втрати зв`язків між ним та його сином, і, як видається, була поштовхом до ухвалення рішення не на його користь у національному провадженні. Позбавлення заявника батьківських прав призвело лише до анулювання правових відносин між заявником та його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих стосунків протягом семи років до прийняття такого рішення, не можна стверджувати, що це негативно вплинуло на такі відносини. Крім того, з рішень суду чітко вбачалося, що дитина була добре інтегрована в свою родину, мала міцний зв`язок зі своєю матір`ю, братом та новим чоловіком матері (його вітчимом), з якими він фактично прожив родиною сім років. Зокрема, вітчим повною мірою взяв на себе роль батька та мав намір усиновити дитину; хлопчик також постійно бажав бути ним усиновленим. ЄСПЛ підкреслив, що національні органи влади зіштовхнулись зі складним завданням забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами заявника, його сина, матері та фактичних членів родини дитини. Вони були покликані вирішити, чи відповідає найкращим інтересам дитини зв`язок із заявником - біологічним батьком, контакт із яким було втрачено за попередні сім років, або зміцнити існуючі зв`язки між хлопчиком та родиною, з якою він проживав протягом цього періоду. Судове рішення про позбавлення заявника батьківських прав було ухвалено в рамках змагального провадження, в ході якого заявник мав змогу надавати аргументи на підтримку своєї позиції та письмові й усні докази. У своїх рішеннях національні суди навели переконливі причини своїх висновків та відповіли на аргументи заявника. Крім цього, під час судового розгляду було заслухано свідків, зокрема й зі сторони заявника; отримано висновок психолога про відносини дитини зі своїми батьками. Заявник вказував, що оцінка психологом була проведена за його відсутності, а дитину не було заслухано в суді. Однак, жодних доказів тому, що заявник порушував питання про це в судах двох рівнів юрисдикції чи оскаржував висновки звіту психолога або ж вимагав проведення іншої оцінки, не було. ЄСПЛ в цілому визнав справедливим судовий розгляд, в ході якого заявникові було забезпечено захист його прав. Підсумовуючи, національні суди, з огляду на надані докази провели детальну й ретельну оцінку всієї ситуації та потреб дитини. Ними було належним чином розглянуто відповідні факти та враховано найкращі інтереси дитини.

Таким чином, з урахуванням установлених судами фактичних обставин справи, що переглядається в порядку касаційного провадження, немає підстав вважати, що суди неправильно не застосували практику ЄСПЛ щодо спірних правовідносин, адже не вдалися до такого особливо кардинального заходу як позбавлення батьківських прав.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2022 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року в частині вирішення вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак