РІШЕННЯ

Іменем України

07.11.2023 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартинишин М.О.

за участю секретаря Оверко Я.Б.

позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 а до ЛКП «Львівській ліхтар» про визнання недійсними рахунків по будинку

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача та до якого просив визнати недійним усі рахунки виставлені ЛКП «Львівській ліхтар» по будинку площа Липнева, 2 з 01.01.2020 року, як протиправні, фіктивні та судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 01.01.2020 року він почав отримувати рахунки за житлово-комунальні послуги від ЛКП «Львівській ліхтар». Однак жодного договору з цією установою ні він, ні його члени його сім`ї не укладали, відповідач намагається стягнути з нього кошти в якості винагороди за послуги, які він не замовляв та вартість послуг, які йому не надавали, з метою досудового врегулювання він неодноразово звернувся до відповідача запитами, заявами, скаргами проте відповідач ухиляється від надання документів, що підтверджували б законність і факт надання йому житлово-комунальних послуг. Крім цього, вважає, що порушено його право брати участь в правлінні будинку; протокол зборів, управління відсутній, рішення про обрання управителя будинку Львів площа будинку №2 в особі ЛКП «Львівській ліхтар», тарифи і його винагороди ніхто з співвласників будинку не приймав та при цьому було порушено вимоги щодо передачі його персональних даних відповідачу. Відтак вказує, що щомісячні виставлені йому рахунки, житлово-комунальних послуги і винагороди з 01.01.2020 року, мають ознаки фіктивності в які внесено неправдиві відомості з метою отримання коштів та винагороди від нього та співвласників будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, просить позов задоволити.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

10.03.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що з даною позовною заявою не погоджуюся в повному обсязі. Вважає її безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права. Просить відмовити в позові ОСОБА_1 до ЛКП «Львівський ліхтар» в повному обсязі та судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою суду від 05.07.2023 року витребувано по справі від ЛКП «Львівський ліхтар» докази.

10.08.2023 року від ЛКП «Львівський ліхтар» надійшло клопотання з витребуваними доказами у відповідності до ухвали суду від 05.07.2023 року.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та до додаткових пояснень щодо отриманого відзиву на позов. Просить позов задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, заперечували проти його задоволення, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмових пояснень по даній справі. Вважає, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту своїх прав. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №72747725 від 10.11.2016(а.с.3).

22 липня 2019 року відбулися збори співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується протоколом №25 від 22.07.2019 року(а.с.61).

Відповідно до протоколу від 25 від 22.07.2019 року на зборах співвласників було прийнято:

- рішення про визначення форми управління будинком та обрання його управителя, згідно якого визначено форму управління будинком через управителя ЛКП «Навколо базару», та затверджено умови договору з управителем, передачу протоколу зборів співвласників на зберігання до виконавчого комітету Львівської міської ради;

- обрано уповноважену особу ОСОБА_3 співвласників під час укладення, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням.

На зборах визначено форму управління будинком - через управителя ЛКП «Навколо базару» та погоджено і укладено з ним Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

На підставі укладеного із співвласниками будинку договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 01.09.2019 року(а.с.56-59,76-80), ЛКП «Навколо базару» визначено надавати послуги співвласникам багатоквартирного будинку.

Договір з управління багатоквартирним будинком був укладений згідно протоколу № 25 зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням за адресою АДРЕСА_1 від 22.07.2019 року.

Ухвалою Львівська міська рада №5632 від 10.10.2019 року «Про припинення ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар»(а.с.86), до якої ухвалено:

1)Припинити ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар».

2)Утворити комісію з припинення ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар» та затвердити її персональний склад(додається).

3)Встановити двомісячний строк з моменту державної реєстрації рішення про припинення ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар» для заявлення кредиторами своїх вимог шляхом їх скерування комісії з припинення ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар».

4)Контроль за виконанням ухвали покласти на заступника міського голови з питань житлово-комунальних господарств.

В свою чергу, між ЛКП «Львівський ліхтар» та ЛКП «Навколо базару» 28.12.2019 року був укладений договір підряду №1(а.с.81-83).

У відповідності до п.п. 1.1 п.1 Предмету договору Підрядник, тобто ЛКП «Львівський ліхтар», бере на себе зобов?язання по виконанню Договорів про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладених між Львівським комунальним підприємством «Навколо базару» та уповноваженими особами від будинків, згідно з додатком цього Договору.

Згідно з переліку будинку, які обслуговує ЛКП на підставі договору на управління багатоквартирним будинку Додатку 1 до Договору під №150 значиться будинок - пл. Липнева, 2(а.с.84-85).

Згідно з п.п.1.1 статуту Львівське комунальне підприємство Львівський ліхтар» створене Львівською міською радою згідно з ухвалою міської ради від 31.01.2002р. №1440 та підпорядковане Франківській районній адміністрації, що є представником власника-територіальної громади м.Львова і є органом, до сфери управління якого входить комунальне підприємств(а.с.88-89).

Відтак, у встановленому порядку ЛКП «Львівський ліхтар» надає житлово-комунальні послуги мешканцям багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та виступає як управитель будинку АДРЕСА_1 .

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За змістом статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

За визначеннями, які вживаються в цьому Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та містяться в статті 1 Закону, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками (частина перша статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків. До повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем, визначення переліку та розміру витрат на управління багатоквартирним будинком (стаття 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до положень частини першої статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають:

1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку;

2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку;

2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності;

3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення;

4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

Витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат (частина друга статті 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку (уповноваженого органу управління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку), прийнятим відповідно до закону, договір про надання комунальної послуги укладається з виконавцем відповідної комунальної послуги, визначеним статтею 6 цього Закону: кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно (індивідуальний договір); від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою (колективний договір); об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір про надання комунальних послуг, як колективним споживачем.

Порядок укладання, зміни і припинення договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком визначений ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», де передбачено, що договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. У випадках, визначених законом, договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком укладається від імені співвласників багатоквартирного будинку уповноваженою особою органу місцевого самоврядування. В одному багатоквартирному будинку договір про надання послуг з управління може укладатися одночасно не більш як з одним управителем. Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 906/1308/19 (провадження № 12-76гс20) вказано, що:

«7.29. Отже, управління майном багатоквартирного будинку є правом (та, відповідно, обов`язком) власників приміщень у багатоквартирному будинку, яке може реалізовуватися та виконуватися ними через ОСББ, створене в цьому будинку, або шляхом передачі відповідних функцій (чи їх частини) управителю або асоціації.

7.30. Визначення порядку управління багатоквартирним будинком (тобто, вирішення питання про те, наділити цими функціями ОСББ, створене в цьому будинку, чи передати відповідні функції (чи їх частину) управителю або асоціації, є невід`ємною складовою реалізації прав та виконання обов`язків співвласниками багатоквартирного будинку щодо належного утримання та управління спільним майном, що здійснюється за їх безпосереднім волевиявленням.

7.31. Управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів ОСББ) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем.

Як зазначив Верховний Суд у свої постанові від 14.12.2021 року (справа № 664/3152/18), системний аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що законодавець розмежовує розгляд питань щодо прийняття рішень щодо управління багатоквартирними будинками залежно від того, чи утворено у багатоквартирному будинку об`єднання співвласників; до затвердження Кабінетом Міністрів України Типового договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком сторони укладають договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за формою та на умовах, погоджених між управителем та співвласниками, а в разі визначення управителя органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах - виконавчим органом місцевої ради; ціна послуги з управління визначається за домовленістю сторін, а у разі визначення управителя на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради - на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу, при цьому сторони договору можуть включити в договір управління умови про зміну ціни.

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що цивільні правовідносини ґрунтуються на засадах вільного волевиявлення та свободи договору.

Так, ст. 6 ЦК передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 зазначив таке: «..згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.».

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові від 16.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У пунктах 4 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи в порядку статті 215 ЦК України презумпцію правомірності укладеного договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 01.09.2019 року, останній у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених таким договором прав і обов`язків сторін.

Питання визнання незаконним рішення зборів співвласників багатоквартирного будинку судом не вирішується та досліджувалось судом, оскільки таких вимог позивачем не пред`явлено у даній справі.

Крім цього, суд враховує те, що кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території АДРЕСА_1 (а.с.80) був підписаний між управителем будинку та особою від співвласників будинку, в яких зазначено відповідні тарифи, які не спростовані позивачем у даній справі.

Відповідно до п. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Таким чином, за умови встановлення факту надання відповідними організаціями житлово-комунальних послуг по утриманню будинку і прибудинкової території, відсутність договору з обслуговування, що має бути укладено між власником квартири і відповідним об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку не звільняє таку особу від несення витрат на утримання спільного майна. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Окрім цього, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2951цс15 від 20 квітня 2016 року, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22.02.2018 №910/13182/17 та від 22.02.2018 № 910/11312/17, Верховний Суд зазначив, що «Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку».

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач має право викликати виконавця комунальних послуг (його представника) для перевірки кількості та/або якості наданих послуг. У разі ненадання, надання неналежної якості послуги з управління багатоквартирним будинком споживач має право викликати управителя для перевірки якості наданих послуг. Порядок перевірки якості надання комунальних послуг та якості послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. За результатами перевірки якості надання комунальних послуг або якості послуг з управління багатоквартирним будинком складається акт-претензія, який підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем(щодо послуги з управління багатоквартирним будинком).

Відтак, щодо доводів позивача про неналежне здійснення ЛКП «Львівській ліхтар» управління будинком, то суд зауважує, що всупереч вимог ст.ст. 12, 78, 81 ЦПК України позивачем не надано суду доказів щодо наявності в нього заперечень в частині якості надаваних позивачем послуг, зокрема, суду не надано складених у встановленому законом порядку актів-претензій у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт, як це передбачено ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як і не доведено фактів невиконання ЛКП «Львівській ліхтар» обов`язку з надання вищевказаних послуг. До того ж позивач будь-яких доказів щодо того, що відповідні послуги надавались іншими юридичними особами, ніж ЛКП «Львівській ліхтар», суду не надано.

Отже, позивачем не надано суду доказів ненадання/неповного надання житлово-комунальних послуг, доказів відсутності у відповідача, як управителя зазначеного будинку на здійснення наданих послуг визначених законом, та доказів щодо відсутності у позивача не здійснювати витрати на утримання майна у визначений законом спосіб, тобто доказів порушення прав позивача, а отже такі вимоги не підлягають задоволенню.

Зі змісту статей 15, 16 ЦК України випливає, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із зазначених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.10.2019 року в справі № 525/505/16-ц).

Наявність юридичного спору означає, що сторони цього спору перебувають у правовідносинах, пов`язаних з реалізацією ними своїх прав, які мають суперечливий, протилежний характер, та прагнуть вирішити наявний між ними конфлікт.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Водночас враховуючи предмет позову в справі, вимогу позивачапро визнання недійним усі рахунки виставлені ЛКП «Львівській ліхтар» по будинку площа Липнева, 2 з 01.01.2020 року, як протиправні, фіктивні спрямована на припинення договірних відносин між співвласниками багатоквартирного будинку та надавачем послуг з управління будинком - управителем ЛКП «Львівський ліхтар» є безпідставною, оскільки інтереси окремого співвласника квартири можуть не збігатися з інтересами інших співвласників багатоквартирного будинку, тому поза увагою суду не може залишитися питання балансу інтересів як позивача, так і всіх співвласників будинку, і самого управителя.

Із встановлених обставин справи також вбачається, що ЛКП «Львівській ліхтар» здійснює свою діяльність, яка полягає в утриманні й ремонті спільного майна зазначеного багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 та прибудинкової території, що підтверджується значною кількістю наданих стороною відповідача документів, зокрема: акти первинної, повторної перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів комунально-побутових об?єктів, житлових та громадських будинків за адресою : АДРЕСА_1 : №90 від 31.01.2020р., №812 від 31.07.2020р., №12 від 29.01.2021р., №686 від 30.07.2012р., №88 від 31.01.2022р., №672 від 29.07.2022р., №91 від 31.01.2023р., №730 від 31.07.2023р.; акти загального огляду жилого будинку (будинків), розташованого за адресою АДРЕСА_1 : від 13.10.2020р., від 14.04.2020р., від 30.09.2021р. від 09.04.2021р., від 01.04.2022р., від 07.10.2022р., від 14.04.2023р.; акти здачі приймання-передачі робіт (надання послуг) з поводження з відходами за липень 2023р. за червень 2023р., за листопад 2021р., за березень 2021р., за березень 2020р., за січень 2020р.; рахунок за електричну енергію за травень 2023р, за жовтень 2022р., за квітень 2022р., за листопад 2021р, за травень 2021р., за червень 2020р. та угода про перехід прав та обов?язків по Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії від 28.12.2019р. від ЛКП «Навколо базару» до ЛКП «Львівський ліхтар»; акти виконаних робіт за аварійне чергування та ліквідацію аварійних ситуацій за лютий 2023р., за квітень 2022 р., за лютий 2022р., за листопад 2021р, за липень 2021р., за лютий 2020р. та дислокацію по ЛКП будинків в т.ч. будинок АДРЕСА_1 ; акти приймання-передачі наданих послуг по дератизації за червень 2023р., за серпень 2022р., за січень 2022р., за лютий 2021р., за жовтень 2020р., за липень 2021р., за квітень 2020р.; дані бухгалтерського обліку баланс(звіт про фінансовий стан) та фінансові результати за 2020 рік, за 2021 рік та за 2022 рік з квитанцією №2(а.с.90-153).

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що захист прав позивача, шляхом задоволення згаданої позовної вимоги, заявленої ОСОБА_1 не передбачений положеннями цивільного законодавства та не забезпечує ефективного відновлення порушеного права позивача.

Водночас, позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, які б давали підставу вважати доведеними обставини, на які посилається позивач, а саме невиконання відповідачем визначених позивачем обов`язків, наявність у відповідача за приписами нормативно-правових актів України обов`язків вчиняти дії, що визначені у прохальній частині позову, а також порушення норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та прав позивача у зв`язку з укладанням договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, суд погоджується з наведеними у відзиві на позовну заяву доводами сторони відповідача про відсутність у справі порушення відповідачем права позивача як співвласника багатоквартирного будинку.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку про відсутність порушених прав та інтересів позивача, у зв`язку з чим відмовляє у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 353 ЦПК України -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 а до ЛКП «Львівській ліхтар» про визнання недійсними рахунків по будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Львівської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ЛКП «Львівській ліхтар», Код ЄДРПОУ 20807029, місцезнаходження: м. Львів вул. Героїв УПА, 78.

Дата складення повного судового рішення 13.11.2023 року.

Суддя Мартинишин М.О.