Ухвала

24 липня 2023 року

м. Київ

справа № 161/13567/20

провадження № 61-10455ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 25 липня 2010 року вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , як треті особи на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який мотивують тим, що вони являються батьками відповідача ОСОБА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3573,40 грн судового збору, 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1500 грн за проведення експертної грошової оцінки житлового будинку. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 237,28 грн витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи. Позов третіх осіб задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 91 145,55 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 91145,55 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 911,45 грн судового збору з кожного. У решті позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року в частині відмови у позові про визнання права власності на частину земельної ділянки та в частині розподілу судових витрат скасувано і ухвалено у цих частинах нове судове рішення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року в частині вирішення позову третіх осіб змінено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0600 га кадастровий номер :01:001:7645, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 і ОСОБА_4 361 298,00 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Піддубного О. О., у липні 2023 року через засоби поштового зв`язку подаладо Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2023 року у вищевказаній справі, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині задоволення позову третіх осіб та ухвалити нове судове рішення, яким позов третіх осіб залишити без задоволення.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) (підпункт 1 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, представник ОСОБА_1 - адвокат Піддубний О. О. не навів аргументів, щодо якої саме норми права не сформульований правовий висновок Верховним Судом та як це вплинуло на правильність вирішення спору.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи (схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 910/18531/19).

Формальне наведення заявником у касаційній скарзі посилання на відсутність висновку Верховного Суду у взаємозв`язку з посиланням на неправильне застосування або тлумачення зазначених правових норм при ухваленні оскаржуваного судового рішення, не може свідчити про виконання скаржником вимог щодо форми і змісту касаційної скарги в частині належного викладення підстав касаційного оскарження судових рішень згідно пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у справах за аналогічних обставин. Так, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) Верховний Суд сформував правовий висновок, зокрема про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора під час досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумного відшкодування моральної шкоди. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою зобов`язано прокурора внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії або бездіяльність такої особи заподіяли позивачу моральну шкоду. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством, у разі задоволення таких скарг, становить достатню справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Виконання особою, яка звертається до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, зазначених процесуальних вимог має на меті унеможливити використання формального та беззмістовного викладу заявниками підстав касаційного оскарження. Тобто, заявник, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, мав викласти належне обґрунтування такої підстави касаційного оскарження судового рішення.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судового рішення в касаційному порядку, тому касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Піддубного О. О., на постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2023 року підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков