ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

12 січня 2023 року

м. Валки

справа № 638/7421/17

провадження № 22-ц/818/260/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Сізонової О.О.

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Валки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення тимчасових жильців без надання іншого житлового приміщення, з апеляційною скаргою ОСОБА_4 , в особі її представника ОСОБА_7 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 р. ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом, який в подальшому уточнили, в якому просили виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 як тимчасових жильців з квартири АДРЕСА_1 без надання їм житлового приміщення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилались на те, що вони є власниками по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Раніше наймачем квартири був батько ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті позивачі проживали разом із батьком. В подальшому квартира була переоформлена на ОСОБА_1 за бажанням батька. Сестра ОСОБА_9 погодилась на таке переоформлення, внаслідок чого ОСОБА_1 став наймачем квартири. У квітні 1986 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , після чого зареєструвалась та стала проживати за адресою: АДРЕСА_2 по місцю проживання чоловіка.

У 1996 році ОСОБА_4 та ОСОБА_6 отримали свідоцтво про право власності від 22.04.1996 року, яке видане органом приватизації ЖФ ВАТ «Харківський тракторний завод» р.№175-557 на квартиру АДРЕСА_3 , в якій і стали проживати. Раніше ця квартира належала ОСОБА_10 матері батька ОСОБА_8 . 06.12.1996 року ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 продали вказану вище квартиру гр. ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу.

У зв`язку з неприязними відносинами з матір`ю чоловіка ОСОБА_5 відповідачка ОСОБА_4 та її чоловік у 2000 році попросили надати їм тимчасове житло у квартирі позивачів, на що останні дали згоду, оскільки на той час донька ОСОБА_12 була ще маленькою і житлові умови дозволяли проживати разом. ОСОБА_4 разом з чоловіком зайняли окрему кімнату, користувались комунальними послугами, але спільного господарства позивачі з ними не вели. Останні обіцяли при першій вимозі звільнити квартиру.

На теперішній час дочка ОСОБА_13 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 , у зв`язку з чим виникла необхідність в поліпшенні їх житлових умов, які б сприяли покращенню їхнього сімейного життя та появи онуків. ОСОБА_14 зареєстрований в однокімнатній квартирі площею 16,74 кв.м, наймачем якої є ОСОБА_15 , і в якій мешкає та зареєстровано сім жильців. Позивачі неодноразово звертались до відповідачів про звільнення житлового приміщення та просили їх перейти проживати до матері чоловіка в двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , де вони зареєстровані та раніше мешкали, але відповідачі відмовляються звільнити квартиру. Також відповідачі не сплачують кошти за користування комунальними послугами, не надають кошти на ремонт квартири, зловживають спиртними напоями.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2022 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок, стягнувши по 213,33 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що посилання позивачів на те, що вони з самого початку вселення відповідачів з 2000 року заперечували проти проживання відповідачів в вищезазначеній квартирі не підтверджується жодним чином, так само і не має жодних доказів того, що відповідачі не сплачують кошти за користування комунальними послугами, та не надають кошти на ремонт квартири, крім того, посилання позивачів на те, що відповідачі зловживають спиртними напоями під час розгляду справи жодного підтвердження не знайшло. Вказує, що норми статей 98, 99 ЖК України не можуть бути застосовані до відповідачів, оскільки вони є тимчасовими мешканцями, відповідачі мають право як члени сім`ї попереднього наймача батька ОСОБА_4 . ОСОБА_8 користуватись квартирою. Жодною нормою житлового законодавства не передбачено автоматичної втрати членами сім`ї права користування квартирою у зв`язку зі смертю наймача. Вказує, що будь-які судові рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою відсутні. Власниками квартири позивачі стали у 2013 році, тоді як відповідачі вселились у квартиру у 2000 році. Також зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачами не укладався договір піднайму квартири, а тому не підлягають застосуванню норми ст. 99 ЖК України. Звертає увагу суду на те, що у судовому засіданні не був опитаний відповідач ОСОБА_6 .

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м.Харкова від 20.04.1999 року №79/1 змінено договір найму на кв. АДРЕСА_1 і визнано ОСОБА_8 наймачем цієї квартири (сім`я 4 чоловіка: він, син, невістка, онука). Зі змісту вказаного рішення вбачається, що за вказаною адресою мешкають гр. ОСОБА_8 з сім`єю 4 чоловіка (він, син ОСОБА_1 , невістка ОСОБА_2 , онука ОСОБА_16 ).

Рішенням Харківської міської ради від 11.12.2013 року ОСОБА_1 визнано наймачем трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_5 зі складом сім`ї 3 особи: ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_16 дочка у зв`язку зі смертю наймача ОСОБА_8 .

В подальшому у зв`язку з укладенням шлюбу 05.09.2015 року з ОСОБА_14 ОСОБА_16 змінила прізвище на « ОСОБА_17 », що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 від 05.09.2015 року.

Відповідно даних довідки про склад сім`ї наймача квартири від 02.08.2016 року за адресою: АДРЕСА_6 зареєстровані ОСОБА_1 - намач, ОСОБА_2 дружина наймача, ОСОБА_3 - дочка.

Крім того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули 14.02.2017 року право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії 1-16-320400-Ц2, виданого 12.10.2016 року Відділом приватзації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради (по 1/3 кожному), що підтверджується копією свідоцтва про право власності на майно р.№1-16-320400-Ц2 від 12.10.2016 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №80490328 від 16.02.2017 року, №80490902 від 16.02.2017 року, №80490120 від 16.02.2017 року.

Разом із тим, судом встановлено, що у вказаній квартирі також без реєстрації місця проживання мешкають сестра ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , її чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 , які вселились до спірної квартири за усною згодою колишнього наймача - батька ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначені обставини не оспорюються сторонами.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень ст.150 ЖК України та ст.383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи з положень статей 16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі були вселені у спірну квартирою за згодою його колишнього наймача, як члени сім`ї, оскільки ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_8 , який помер у 2013 році, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 члени сім`ї ОСОБА_4 .

Однак, як свідчать матеріали справи, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які проживають у квартирі позивачів за адресою: АДРЕСА_6 , не є членами сім`ї позивачів, не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ними та ведуть спільне господарство, отже позивачі мають право вимагати від відповідачів усунути порушення свого права власності відповідно до ст.ст.321, 383, 391 ЦК України.

Стороною відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів, що відповідачі відносяться до родини позивачів та мають право на проживання у спірній квартирі.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, матеріали справи містять дані про те, що відповідачі по справі мають зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 : ОСОБА_4 з 28.02.2006 року, ОСОБА_5 з 30.10.2001 року та ОСОБА_6 - з 07.07.1983 року, що підтверджується довідками з відділу обліку та монітрингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області від 17.02.2022 року, а також копією картотеки з питань реєстрації фізичних осіб (форма А.Б.), яку надано Департаментом реєстрації Харківської міської ради на виконання ухвали суду про витребування доказів.

При цьому судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 мешкає мати відповідача ОСОБА_5 у двокімнатній квартирі та не чинить перешкоди у користуванні відповідачами вказаним житловим приміщенням.

Спірна квартира належить на праві приватної власності позивачам, однак у цій квартирі за відсутності законних підстав проживають відповідачі, які не є членом сім`ї власника.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що виселення відповідачів зі спірної квартири відповідає принципу пропорційності, з огляду на те, що таке виселення переслідує легітимну мету, зазначену у ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, - захист права власності на спірну квартиру позивачів, які тривалий час не можуть користуватися нею через неправомірні дії відповідачів.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що рішення є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм процесуального і матеріального права , підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд ,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в особі її представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна

Повний текст судового рішення виготовлено 16 січня 2023 року.