ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/4204/20 Номер провадження 22-ц/814/219/23Головуючий у 1-й інстанції Болибок Є.А. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Карпушина Г.Л., Хіль Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пекареніної Орисі Миколаївни

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2021 року, постановлене суддею Болибоком Є.А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та остаточно визначившись з позовними вимогами просив:

1) визнати недійсним рішення ХХ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ;

2) визнати недійсним Державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 на підставі Рішення ХХ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року;

3) визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене держаним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Головащенко О.Л. від 30 грудня 2010 року (спадкова справа № 256/2010, зареєстровано в реєстрі за № 1-4121);

4) визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки, за реєстровий № 1724, виданий 13.11.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55132830 від 13.11.2020 13:33:21, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гнилицької Т.В.;

5) визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року ОСОБА_5 було передано в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 м? та дозволено їй будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2. Відповідно до Акту від 11 березня 1994 року було здійснено відведення земельної ділянки в натурі, загальною площею 1507 м? по АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 було отримано план відводу земельної ділянки для будівництва житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2 та пояснювальну записку до проекту забудови земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняв її син, ОСОБА_1 , оскільки проживав з матір`ю на момент її смерті та вступив в управління спадковим майном. Чоловік ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У липні 2020 року позивач звернувся до нотаріуса аби оформити спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , однак отримав відмову нотаріуса. 29 липня 2020 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гібадулова Л.А. листом № 750/01-16 повідомила що, видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку не вбачається можливим, тому що згідно з даними Державного земельного кадастру, право власності на дану земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого згідно Рішення Черкаської Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року XX сесії V скликання.

30 липня 2020 року у відповідь на адвокатський запит Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області надано лист № 01-61/2481, відповідно до якого надано архівну копію рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року «Про відведення земельної ділянки в довічне спадкоємне володіння під будівництво житлового будинку і господарчих споруд гр. ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 » та архівний витяг рішення XX сесії V скликання Черкасько - Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 10 серпня 2007 року «Про затвердження списку складеного земельною комісією» стосовно ОСОБА_2

06 серпня 2020 року Головним управлянням Держгеокадастру у Харківській області надано відповідь на адвокатський запит № 29-20-9-6291/0/19-20, відповідно до якого, повідомлено, що на ім`я ОСОБА_4 24 жовтня 2007 року за № 34 зареєстровано Державний акт серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480. Підставою реєстрації було Рішення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року. Відповідно до отриманої на адвокатський запит копії Державного акту серії ЯД № 061694, він виданий громадянину ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі Рішення XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року площею 0,1520 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Адвокатом Пекареніною О.М. було отримано відповідь на адвокатський запит від Архівного відділу Дергачівської РДА Харківської області від 14 вересня 2020 року, згідно з якою Архівний відділ повідомив, що відсутні документи XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 03 серпня 2007 року. Проте, згідно опису справ постійного зберігання № 1 схваленого на засіданні ЕПК Дергачівського архіву Харківської області 28 жовтня 2015 року протокол № 10, до Архівного відділу Дергачівської РДА Харківської області були передані архівні справи Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області за 2007 рік, серед яких є архівна справа № 1094 «Протокол XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 07 серпня 2007 року та документи (рішення, заяви, висновки) до нього». Тобто, 05 серпня 2007 року сесія не проводилася, а питання щодо передачі у власність ОСОБА_4 вирішувалось на XX сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради від 7 серпня 2007 року. Позивач вважає, що ОСОБА_4 незаконно набув право власності на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у виді накладення заборони на вчинення дій щодо відчуження нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:1480, які були вжиті згідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 21 січня 2021 року.

Рішення суду обгрунтовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 оформила у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння спірною земельною ділянкою, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, просила скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з?ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року яким передано у довічне спадкове володіння земельної ділянки ОСОБА_5 не було скасовано, тому дане нерухоме майно входить до складу спадщини.

Вказано, що єдиною підставою для відмови в позові суд першої інстанції вказав відсутність у ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на володіння спірною земельною ділянкою, проте апелянт вважає, що рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року є правовстановлюючим документом.

Окрім того, факт невідповідності між датою надання ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку та датою проведення ХХ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради свідчить про незаконність набуття ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 15 червня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Хряк А.О. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_5 не набула права власності на спірну земельну ділянку відповідно до закону. Окрім того, на час прийняття рішення виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради народних деиутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року Земельним кодексом України в редакції від 22.06.1993 р. (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) не передбачено право довічного успадкованого володіння землею. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено користування спірною земельною ділянкою з 1994 року ні спадкодавцем, ні позивачем. Будь-яких правовстановлюючих документів, на підставі яких ОСОБА_5 чи її спадкоємці користувалися спірним нерухомим майном не надано. Таким чином у ОСОБА_5 не виникло право власності на земельну ділянку і відповідно таке право не може перейти до ОСОБА_1 в порядку спадкування.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року (далі - Рішення № 151 від 09.03.1994) ОСОБА_5 було передано в довічне спадкоємне володіння земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд в АДРЕСА_1 , загальною площею 1500 м? та дозволено їй будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2 (т. 1, а.с. 17).

Пунктом 3 Рішення № 151 від 09.03.1994 ОСОБА_5 зобов`язано: 3.1. одержати у архітектора району будівельний паспорт на забудову земельної ділянки і протягом місяця оформити у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння землею; 3.2. будівництво індивідуального житлового будинку та господарчих споруд здійснювати в суворій відповідності з затвердженим проектом на забудову та здати його в експлуатацію приймальній комісії сільської Ради народних депутатів протягом трьох років з дня одержання документів, посвідчуючих право забудовника та землеволодіння; 3.3. після закінчення будівництва житлового будинку в АДРЕСА_1 , звільнити державну квартиру в АДРЕСА_3 , і передати її в належному стані за призначенням.

Відповідно до Акту від 11 березня 1994 року було здійснено відведення земельної ділянки в натурі, загальною площею 1507 м? по АДРЕСА_1 , в користування ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 18).

За життя ОСОБА_5 було отримано план відводу земельної ділянки для будівництва житлового будинку по типовому проекту № 144-24-129/1.2 та пояснювальну записку до проекту забудови земельної ділянки (т. 1, а.с. 19-20).

Батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 23).

Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 (т. 1, а.с. 22).

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Гібадулової Л.А. № 206/01-16 від 18.11.2021 на виконання ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 10.11.2021 вказано, що згідно спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 не заводилася (т. 2, а.с. 107).

Рішенням VIII сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 15 вересня 2006 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою по встановленню меж земельної ділянки в натурі та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,15 га в організації, що має відповідний дозвіл (ліцензію) (т. 2, а.с. 40).

З архівного витягу рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 10 серпня 2007 року вбачається, що ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 41-42).

З архівної копії державного акту серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку, виданого 24 жовтня 2007 року, вбачається, що ОСОБА_4 на підставі рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 03 серпня 2007 року є власником земельної ділянки площею 0,1520 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480 (т. 2, а.с. 55).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 грудня 2010 року державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-4121, спадкоємцем майна ОСОБА_4 є син ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки розміром 0,1520 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480 (т. 2, а.с. 57).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 13 листопада 2020 року приватним нотаріусом Гнилицькою Т.В., зареєстрованого в реєстрі під № 1724, ОСОБА_3 придбав у власність земельну ділянку розміром 0,1520 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки :00:000:1480 (т. 1, а.с. 210-211).

Суд першої інстанції відмовив у позові, так як встановив, що у ОСОБА_5 не виникло право власності або право користування земельною ділянкою, оскільки вона за життя не одержала документа, що посвідчує це право, яким є державний акт, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів, як це було передбачено ст. 23 ч. 1 ЗК УРСР, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Право довічного успадкованого володіння передбачалося Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 р.

За змістом статей 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року № 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Законом України «Про внесення змін і доповнень до Земельного Кодексу УРСР» від 13.03.1992 року № 2196-ХІІ були внесені зміни у ЗК УРСР від 18.12.1990 року, зокрема, виключено право довічного успадковуваного володіння землею.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

Статтею 22 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Пунктом 3 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю.

Відповідно до статті 23 ЗК УРСР право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. Форми державних актів встановлюються Верховною Радою Української РСР. Як убачається з положень цієї норми, державний акт є правовстановлюючим документом, яким посвідчується не лише право на земельну ділянку як таке, а й конкретний вид такого права - право володіння або право постійного користування землею, а також визначається відповідний правовий статус особи - як землеволодільця, або як землекористувача.

Постановою ВР УРСР «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок» від 27 березня 1991 року № 889-XII було затверджено такі форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Ця постанова втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13 березня 1992 року № 2201-XII, якою було затверджено такі форми державних актів: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю; на право постійного користування землею.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-9-6291/0/19-20 від 06.08.2020 р. державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 не зареєстрований (т. 1, а.с. 28).

З листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 29-20-9.2-4659/0/19-21 від 11.06.2021 вбачається, що за даними Книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та даних Державного земельного кадастру, правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_5 , не зареєстровані (т. 2, а.с. 92-93).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 оформила у встановленому порядку правовстановлюючі документи на володіння спірною земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги, що рішення виконавчого комітету Черкасько-Лозівської сільської ради народних депутатів Дергачівського району Харківської області № 151 від 09 березня 1994 року є правовстановлюючим документом, колегія суддів відхиляє.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 31.01.2018 у справі № 911/1563/17 рішення виконкому саме по собі не є правовстановлюючим документом, а створює правову підставу для оформлення (державної реєстрації) речового права на майно у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 1 своєї постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином, спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 регулюються нормами ЦК Української РСР.

Спадкуванням є перехід прав та обов?язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, що діяв на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно картки прописки ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_1 з 16 грудня 1977 року по день смерті була зареєстрвана за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 31).

Відповідно до копії паспорту НОМЕР_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 03 липня 1987 року по 24 березня 1999 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 , відповідно до ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Враховуючи, що у ОСОБА_5 не виникло право власності або право користування земельною ділянкою в силу вимог ст. ст. 22, 23 ЗК УРСР, тому спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_5 .

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ч. 1 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи ОСОБА_1 не має права на спірну земельну ділянку, а відповідно і не має права оскаржувати рішення сільської ради та правовстановлюючі документи на земельну ділянку, оскільки ці правочини не порушують його прав.

Інші доводи апеляційної скарги є тотожними доводами позовної заяви, де позивач обгрунтовує неправомірність рішення XX сесії Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області V скликання від 10 серпня 2007 року, Державного акту серії ЯД № 061694 на право власності на земельну ділянку, виданого 24 жовтня 2007 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 13 грудня 2010 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 13 листопада 2020 року.

Ці доводи не спростовують правильних висновків місцевого суду, оскільки вказані правочини не порушують прав позивача та зводяться до незгоди з прийнятим рішенням.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пекареніної Орисі Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді Г. Л. Карпушин

Л. М. Хіль