У Х В А Л А

Іменем України

21 липня 2023 року

м. Київ

справа № 522/23431/15-ц

провадження № 61-8762ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права особи на частку у спільному майні та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

17 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просили: припинити право ОСОБА_3 на 1/3 частку спадкового майна, а саме: на 38/300 частини квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за 38/300 частини квартири АДРЕСА_1 , згідно з оцінкою експертизи; визнати право власності на 76/300 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів та дочка відповідачки - ОСОБА_6 . Після її смерті спадкоємцями за законом є: два сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також мати померлої - ОСОБА_3 .

Спадкове майно складається з 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира є комунальною, частки якої також належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Враховуючи, що частка квартири є неподільною річчю, просили припинити право власності на це майно ОСОБА_3

24 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення, просила: зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у вселенні, проживанні та користуванні спадковим майном, а саме: 38/100 частиною квартири АДРЕСА_1 ; вселити її в цю квартиру.

Позов обґрунтований тим, що 21 вересня 2015 року вона отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 38/100 частин спірної квартири, проте відповідачі за її позовом перешкоджають їй у користуванні нерухомим майном.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просила її позов задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року, залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2023 року, в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про припинення права особи на частку у спільному майні відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення у спірну квартиру задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вселенні, проживанні та користуванні 38/100 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 вересня 2015 року, власниками майна ОСОБА_6 , 1960 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування, є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/3 частки).

На вказані частки у спадщині видані свідоцтва за № №1165, 1168, 1170, що складається з 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є власником 1/3 частини 38/100 часток квартири АДРЕСА_1 , право власності якої набуто в порядку спадкування.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що набуття права власності на частку у нерухомому майні відбулося сторонами у справі в результаті спадкування.

Після набуття права власності між спадкоємцями виникла конфліктна ситуація щодо користування 38/100 частиною квартири.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 чинять перешкоди ОСОБА_3 у користуванні частиною квартири, яка належить їй на праві власності, тому зустрічний позов підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з свідоцтвами про право на спадщину за законом від 21 вересня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольскою О. В., власниками майна ОСОБА_6 , 1960 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/3 частки).

Спадщина, на яку в указаних частках видані свідоцтва № №1165, 1168, 1170, складається з 38/100 частин квартири під АДРЕСА_1 .

Згідно з позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 предметом судового розгляду є припинення права власності відповідачки на 38/300 частки у спільному майні на вимогу іншого співвласника на підставі статті 365 ЦК України. Проте ОСОБА_3 є власником 38/100 часток квартири АДРЕСА_1 , право власності якої набуто в порядку спадкування. Набуття права власності на частку у нерухомому майні відбулося в результаті спадкування.

Після набуття права власності між спадкоємцями виникла конфліктна ситуація щодо 38/100 часток квартири під АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком № 10/18 судового експерта Рапач К. В. ринкова вартість 38/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , визначена станом на 25 липня 2019 року у розмірі 22 703,00 дол. США або 579 297,00 грн.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу та підстави оскарження

У червні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2023 року.

Рішення судів оскаржуються в частині задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильно застосували норму матеріального права, а саме статтю 391 ЦК України. Висновки судів про те, що позивачі чинять перешкоди у користуванні власністю суперечать частині третій статті 358 ЦК України, що підлягає застосуванню під час вирішення зустрічного позову.

Суди попередніх інстанцій не застосували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19, провадження № 61-10474св21.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявники посилаються на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу, та застосовані норми права

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Подавши зустрічний позов до суду, ОСОБА_3 зазначила, що є власницею 38/100 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні своєю часткою квартири.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суди встановили, що учасники справи не досягли згоди щодо користування квартирою в частках, право власності на які набули в порядку спадкування.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Оскільки сторони у справі не заперечують, що між ними існує конфлікт щодо користування належною ОСОБА_3 частини спірної квартири, з метою захисту її прав як власника, суд дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні та вселення.

Спірні правовідносини у справі стосуються порушення права власності ОСОБА_3 (в частині, що оскаржують заявники).

Посилання заявника на постанову Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, провадження № 61-10474св21 є необґрунтованим, оскільки правові висновки, викладені у цій постанові, стосуються спору щодо встановлення порядку спільного користування квартирою.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

З огляду на викладене підстава касаційного оскарження, зазначена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в касаційній скарзі, не підтвердилася.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а зводиться до незгоди заявниців з ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Висновки

З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права особи на частку у спільному майні та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко