Справа №:755/3200/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів - Дубенко Г.В., Зілінської М.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Ляшенко І.І.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що з 2020 року син позивача ОСОБА_4 проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . Державна реєстрація народження дитини була проведена відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Позивач зазначає, що після народження дитини відповідач деякий час проживала разом з дитиною в квартирі позивача, дитиною відповідач не займалась, зловживала спиртними напоями, мали місце постійні сварки між відповідачем та сином позивача в присутності дитини. Вихованням дитини займалась позивач, оскільки перебування з мамою було небезпечним для життя дитини. Також позивач зазначає, що з січня 2022 року і по теперішній час відповідач з дитиною не проживає, не навідує сина та не спілкується з ним. Онук позивача - ОСОБА_3 постійно проживає разом з позивачем і перебуває на повному її утриманні, зв`язку з матір`ю дитини немає. Вказує, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти. Також позивач вказує, що в інтересах свого онука звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про тимчасове влаштування онука в свою родину, доки не вирішиться питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав і оформлення опіки над онуком у зв`язку з чим був виданий наказ від 11.04.2022 №6 «Про тимчасове влаштування дитини».

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію. Зобов`язано Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.27-30)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначити справу до судового розгляду по суті. (а.с.80-81)

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Додатково пояснила, що після народження дитини сторони, чоловік та син позивача, а також дитина проживали в квартирі позивача. Позивач весь час турбувалась по дитину, допомагала. Син позивача та відповідач влаштовували сварки, разом вживали алкогольні напої та наркотичні засоби. За викликом приїжджала поліція із соціальною службою. Зазначила, що відповідач годувала дитину до 10-ти місячного віку, після припинення годування відповідач майже цілий день не приходила, в подальшому стала проживати у власній квартирі. Після припинення проживання з дитиною відповідач телефонувала раз на місяць, приходила в стані алкогольного сп`яніння, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала. Зазначила, що інколи, коли чоловік позивача гуляє з дитиною, відповідач гуляє з ними. Також пояснила, що після початку війни відповідач прийшла аж на 37 день, не приходила на день народження сина, прийшла лише через деякий час. Вважає, що спілкування відповідача з дитиною травмує останнього. Зазначила, шо син позивача проживає з ними, поводиться нормально. Додатково пояснила, що відповідача позбавлено батьківських прав щодо двох доньок, які проживають з бабусею.

Представники позивача - адвокат Ляшенко І.І. в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та зазначив, що цей позов подано в інтересах дитини, оскільки має підштовхнути відповідача до належного виконання батьківських обов`язків. Підкреслив, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не ініціювала правового механізму спрямованого на проживання дитини з нею.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та пояснила, що вона сім років була знайома з сином позивача ОСОБА_5 , переїхала до них проживати на 7-му місяці вагітності, після народження дитини також поживала в помешканні позивача, остання допомагала з дитиною. Відповідач придбала дитині все необхідне - ліжечко, коляску, речі. Син позивача - ОСОБА_5 почав поводитись неадекватно, грав у автомати, влаштовував сварки, підіймав на відповідача руки, вона переживала за себе та сина. Зазначила, що вона викликала поліцію, звернулась до соціальної служби, ОСОБА_5 поставили на облік. Додатково пояснила, що ОСОБА_5 украв її гаманець з карткою, на якій були кошти на дитину, а також паспорт. Кошти дитини використав на себе. Додатково пояснила, що рік годувала сина груддю. Після чергового конфлікту з ОСОБА_5 , її вигнали з квартири позивача, в квартирі залишилась дитина та речі відповідача. Після цього відповідач хворіла, два рази лікувалась на стаціонарі, навесні 2022 року намагалась повернутися, проте її не впустили, речі були викинуті. Зазначила, що за адресою її проживання наразі відсутні умови для поживання дитини, вона працювала неофіційно, зараз перебуває на обліку в центрі зайнятості. Крім того, відповідач пояснила, що позивач та її чоловік перешкоджають їй спілкуватися з сином, не дають можливості ані вкласти дитину спати ані погуляти з сином. Зазначала, що протягом часу, коли вона не проживає з сином, купувала дитині продукти харчування, речі, коляску, яку позивач відмовилась брати. Додатково пояснила, що сина бачить рідко - лише три рази на місяць та лише в присутності позивача чи її чоловіка. В дитячому садочку їй не дали побачитись із сином, повідомили, що вона може прийти лише з опікуном дитини. Крім того пояснила, що дві її старші доньки проживають у своєї бабусі, відповідача, за її згодою, було позбавлено батьківських прав.

Представник третьої особи - Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації в судове засіданні не з`явився, заяв чи клопотань до суду не подав.

Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації направив на адресу суду заяву, до якої долучив висновок органу опіки та піклування. В заяві підтримав висновок органу опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини. Просив розглядати справу без присутності в судовому засіданні представника Служби та органу опіки та піклування, прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с.46)

Вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом установлено, що за даними свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 , запис про батька дитини здійснений за вказівкою матері, відповідно до ч.1 ст.135 СК України. (а.с.7, 8-10).

Наказом Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 11 квітня 2022 року №6 малолітнього ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано в родину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з правами опікуна. (а.с.12)

З довідки Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 14 грудня 2022 року №2718 убачається, що допомога при народженні дитини ОСОБА_3 заблокована з 01 травня 2022 року до з`ясування (а.с.14).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований в групу раннього віку ДНЗ №166 управління освіти Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації для відвідування з 01 вересня 2023 року, що підтверджується довідкою вказаного дошкільного навчального закладу №64 від 21 серпня 2023 року (а.с.73).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона є сусідкою позивача та має неприязні стосунки з відповідачем. Суду свідок показала, що коли дитині виповнилось 10 місяців відповідач перестала годувати сина груддю, стала зникати, не з`являлась день, тиждень, потім переїхала до себе. Після цього свідок бачила відповідача раз на місяць - у ліфті, від неї був запах спиртного. Зазначила, що бачила відповідача з коляскою лише 2-3 рази. Також свідок суду показала, що чоловік позивача весь час виганяв її, не пускав до квартири. Після початку війни чоловік позивача також виганяв відповідача. Додатково свідок показала, що за часів проживання відповідача в квартирі позивача, вона чула сварки між відповідачем та сином позивача. Додатково зазначила, що син позивача курить травку через бульбулятор.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначила, що вона є невісткою позивача (їх чоловіки брати), наразі має неприязні стосунки з відповідачем. Суду свідок показала, що коли ОСОБА_3 виповнився рік, відповідач вже не проживала в квартирі позивача, дитина проживала в родині бабусі - позивача у справі. На день народження дитини свідку повідомили, що не знають, де відповідач. Також показала, що коли відповідач приходила, то сперечалась з позивачем. За часів спільного проживання сторін, відповідач просила дати їй вихідні дні, оскільки вона не може весь час бути з дитиною. Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач та син позивача весь час сварились. Також показала, що чоловік позивача ставився до відповідача негативно, говорив, щоб приходила, коли заспокоїться. -

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що є головою правління в будинку, де проживає відповідач. Зазначила, що їй відомо, що відповідач проживала у позивача, їй телефонувала позивач та лікар з дитячої поліклініки, цікавились, де відповідач. В останнє свідок бачила, як відповідач гуляла з сином, коли тому було пів року. Також показала, що відповідач здавала квартиру в оренду, зараз відповідач в квартирі проживає сама, квартира знаходиться в поганому стані, електропостачання відключено через неоплату, також відключене газопостачання. Наразі квартиру готують до ремонту.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що один раз приходила до квартири позивача, де тоді проживала відповідач, в останнє бачила сина відповідача в позаминулому році. Рік тому відповідач зателефонувала свідку, сказала, що позивач вигнала її з дому, повідомила останній, що дитину вона більше не побачить. Також відповідач розповідала свідку, що коли хоче побачити сина, відповідач повідомляє, що за це треба платити. Позивач відмовляється брати у відповідача продукти харчування та речі для дитини, коляску, зазначає, щоб та надавала кошти, тоді побачить дитину. Також свідок показала, що відповідач дзвонить зі сльозами та розповідає, що не може побачити дитину. Зі слів відповідача свідку відомо, що їй тиждень тому вдалось взяти сина в дитячому садочку. Додатково свідок пояснила, що після того, як відповідача обікрали, її квартира знаходиться в поганому стані, треба зробити ремонт, підключити електропостачання, лічильник, але на переконання свідка, це можна зробити швидко. Зазначила, що відповідач завжди хотіла і хоче забрати сина, але їй не дають. Додатково показала, що син позивача бив відповідача, вживає наркотичні засоби, він не гіден виховувати дитину. Свідку відомо, що відповідач стоїть на обліку в центрі зайнятості, вступила до ПТУ та шукає роботу.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що на початку літа цього року ОСОБА_5 (син позивача) приходив до відповідача з сином, відбулась сварка, оскільки той не хотів залишати дитину відповідачу. Також влітку 2023 року свідок був присутній при телефонній розмові відповідача з позивачем та чоловіком останньої, під час якої відповідачу було відмовлено в побаченнях з сином та заборонено приходити. Також в цьому році відповідач приходила до свідка в сльозах, повідомила, що їй не дали побачити сина та взяти на прогулянку. Додатково свідок показав, що відповідач проживає в своїй квартирі, умови там відсутні, але свідок пропонував їй з дитиною переїхати до себе, допомагає відповідачу та буде допомагати їй з дитиною.

Статтями 12-15 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою).

Судом, з урахуванням положень ст. 171 СК України, та враховуючи вік малолітньої дитини, визнано за недоцільне вислуховування думки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по суті спору.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦК України, п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 24.05.2023 №8) від 29 травня 2023 року №103/3725/41/3, комісією з питань захисту прав дитини встановлено, батьки дитини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За бажанням матері державна реєстрація була проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Наказом служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 квітня

2022 року №6, малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , влаштовано в біологічну родину батька та бабусі ОСОБА_1 . З того часу малолітній ОСОБА_3 постійно проживає з бабусею ОСОБА_1 , яка самостійно займається його вихованням та утриманням. На даний час родина поживає за адресою: АДРЕСА_1 . Після прийняття рішення щодо позбавлення батьківських прав матері дитини ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_1 має намір бути опікуном малолітнього ОСОБА_3 . Мати дитини, ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з сином не проживає з січня 2022 року, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, не виявляє бажання спілкуватися з сином, матеріально не допомагає. ОСОБА_2 була запрошена на засідання комісії належним чином, однак не з`явилась, будь-яких пояснень щодо участі у вихованні та утриманні дитини не надала. Приймаючи до уваги зазначене вище, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини. (а.с.47-48)

Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітнього сина.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття

27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167).

Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Вказана стаття містить вичерпний перелік підстав позбавлення матері та/або батька батьківських прав.

Як убачається зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача та її представника в судовому засіданні, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини.

Згідно роз`яснень, які викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.»

У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно доводів позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, сторона позивача стверджує, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти.

Проте доказів з точки зору їх належності допустимості та достатності на підтвердження викладених вище негативних явищ, стороною позивача суду не надано.

Що стосується показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , допитаних у судовому засіданні за заявою позивача, то вказані особи не були постійними свідками відносин між позивачем та її родиною з одного боку, та відповідачем, з іншого. На підставі лише їх показань не можна дійти до беззаперечного висновку по ухилення відповідача від виконання нею своїх батьківських обов`язків.

Разом із тим, свідок ОСОБА_6 показала, що чоловік позивача виганяв відповідача, не впускав її. Свідок ОСОБА_7 показала про негативне ставлення чоловіка позивача до відповідача та наявність конфлікту з приводу спілкування відповідача з сином.

Показання цих свідків щодо намагань відповідача побачитись з дитиною та заперечень з цього приводу з боку чоловіка позивача узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 , яка хоча й не була безпосереднім свідком відповідних конфліктних ситуацій, проте детально розповіла про постійні скарги та переживання відповідача з приводу неможливості спілкуватись з сином, передати йому продукти харчування та речі, через негативне сприйняття цього з боку позивача та його чоловіка. З показань свідка ОСОБА_11 також убачається як заперечення з боку позивача та її чоловіка щодо спілкування відповідача з сином, так і фактична відмова в наданні можливості бачитись та спілкуватись з дитиною.

З наведеного вбачається, що родиною позивача чиняться перешкоди відповідачу в спілкуванні з дитиною, що виключає винну поведінку останньої щодо свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками.

Допустимі докази періодичного або постійного зловживання відповідачем спиртними напоями та/або наркотичними засобами в матеріалах справи відсутні.

Відповідач підтвердила в судовому засіданні, що її було позбавлено батьківських прав щодо двох її старших дітей, на що вона надала згоду.

Проте вказана обставина не може слугувати доказом того, що відповідач не змінила свою поведінку та ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відсутність в квартирі відповідача належних умов проживання, що випливає з показань свідків та не заперечується відповідачем, не може бути єдиною підставою для позбавлення її батьківських прав, особливо з урахуванням того, що дитина проживає в сім`ї позивача.

Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 24.05.2023 №8) від 29 травня 2023 року №103/3725/41/3, щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд вважає даний висновок недостатньо обґрунтованим, оскільки він містить лише загальні фрази щодо самоусунення матері від виховання та утримання сина, які наведені лише з позиції позивача у справі.

За змістом висновку, відповідач була запрошена на засіданні комісії належним чином, проте не з`явилась. Однак докази належного повідомлення відповідача про час та місце засідання комісії з питань захисту прав дитини в матеріалах справи відсутні та в самому висновку не відображені.

Згідно цього висновку, єдиним документом, на який є в ньому наявне посилання, є Наказ служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про влаштування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в родину ОСОБА_1 .

При цьому у висновку навіть не відображено, чи проводилось в квартирі, де поживає дитина, обстеження умов проживання.

В матеріалах справи відповідний акт обстеження також відсутній.

З цього вбачається формальний підхід комісії з питань захисту прав дитини до з`ясування наявності підстав для надання саме такого висновку.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що вищевказані, наведені у висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання комісії від 24.05.2023 №8) від 29 травня 2023 року №103/3725/41/3 твердження, на підставі яких орган опіки та піклування прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не ґрунтуються на повному та всебічному з`ясуванні фактичних обставин, що свідчить про формальний підхід вказаного органу до складання такого висновку.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування, проживаючи окремо від дитини, батьки зобов`язані брати участь у її вихованні, мають право на особисте спілкування з дитиною.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Особа, в родині якої проживає дитина не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

В судовому засіданні відповідач категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та наполягала на тому, що з боку позивача чиняться перешкоди у її спілкуванні з сином, про що відповідачем надані детальні пояснення. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків.

Аналізуючи зазначені вище докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач у справі не лише не сприяє участі матері у вихованні сина, але й певною мірою перешкоджає в цьому, як і чоловік позивача.

При цьому доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, на підтвердження безумовно винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками суду не надано, навпаки судом встановлено перешкоджання з боку позивача у спілкуванні відповідача з сином.

Разом з тим, судом не залишено поза увагою, що в разі докладання відповідачем необхідних зусиль, вона у правомірний спосіб могла би досягти найкращого для сина результату - постійної участі у вихованні та утриманні сина, що й відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, показання свідків, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, поведінку позивача в розрізі даних правовідносин, та відповідача, яка протягом усього часу розгляду справи заперечувала проти задоволення позову, наводячи доводи та обґрунтування своєї позиції бажанням виховувати сина та керуючись чинним сімейним законодавством України, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано достатньо доказів в розумінні ст. 76-79 ЦПК України на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, для застосування до неї такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Тому суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягає внаслідок недоведеності позовних вимог та з урахуванням якнайкращих інтересів дитини.

Разом з тим, суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.18 (абз.2) постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини справи, приймаючи до уваги вказані вище роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, суд вважає за доцільне, з метою дотримання інтересів малолітньої дитини, попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та покласти на Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків відносно дитини.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 7, 150, 164 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 2, 10, 76-82, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 272, 354, 430 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_2 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (ЄДПРОУ: 37397237, місцезнаходження: м.Київ, Харківське шосе, буд.4-А), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація (, місцезнаходження: м.Київ, бульвар Івана Котляревського, буд.1/1), про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти на Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 09 листопада 2023 року.

Суддя: