ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/1896/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1780/23Головуючий у 1-й інстанції Єжов В.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 червня 2020 року, ухвалене суддею Єжовим В.А., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просив суд встановити факт нікчемності та визнання недійсним виданий 06.03.2013 року і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубаревим І.Ю. за реєстровим №1137 дублікат договору дарування 03.06.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. за реєстровим №4596; скасувати за ОСОБА_2 державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці 993 кв.м.; витребувати житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв.м., із чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 ; усунути позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв.м., шляхом виселення з будинку ОСОБА_2 та звільнення будинку від його речей.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.05.2007 року позивач набув у власність від відповідача житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці 993 кв.м. До моменту переходу права власності до позивача житловий будинок з надвірними будівлями належав відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування 03.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. за реєстровим №4596. 29.01.2016 року позивач дізнався, що 06.03.2013 року ОСОБА_2 у приватного нотаріуса ХМНО Зубарєва І.Ю. протиправним шляхом отримав дублікат договору дарування від 03.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Зубаревим І.Ю. за реєстровим №4596, на підставі якого він раніше володів спірним житловим будинком. На підставі отриманого таким чином дублікату договору дарування ОСОБА_2 06.03.2013 року знову зареєстрував за собою право власності на належний позивачу житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що в результаті неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 право власності позивача на спірний житловий будинок грубо порушено і його протиправно позбавлено власності з підстав, не передбачених законом. Відповідач не втрачав і не зіпсовував договір дарування від 03.06.2005 року, а віддав його 14.05.2007 року приватному нотаріусу ХМНО Широковій В.А. для долучення до матеріалів нотаріальної справи під час відчуження спірного житлового будинку на користь позивача. Тому дублікат договору дарування, виданий 06.03.2013 року за реєстровим №1137, є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України та п.п.1.1 п.1 глави 22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Позивач не відчужував своє право власності на спірний будинок, а був позбавлений цього права поза його волею в результаті неправомірних і злочинних дій відповідачів, про що ОСОБА_1 зазначив в обґрунтуванні свого позову. Позивач вважає, що спірний будинок підлягає витребуванню на користь позивача з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 та на підставі рішення суду просить визнати право власності на спірний будинок на підставі ст. 392 ЦК України, оскільки це право було порушено відповідачем та не визнається ним.

18.03.2016 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , третья особа: приватний нотаріус ХМНО Широкова В.А., в якому просив суд визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладений 14.05.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., недійсним.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що у 2007 році йому з матір`ю ОСОБА_4 терміново знадобилися кошти. Оскільки банки не надали їм кредит, за порадою знайомих, вони звернулися до ОСОБА_1 з проханням дати гроші в борг. При зустрічі з ОСОБА_1 вони домовилися, що він надає в борг 15 тисяч доларів США, а для того, аби він був впевнений у тому, що кошти будуть повернуті, відповідач повинен подарувати належний йому будинок АДРЕСА_1 , який ОСОБА_1 зобов`язався повернути відразу після повного з ним розрахунку. Цей будинок був подарований ОСОБА_2 його матір`ю 03.06.2005 року. До укладення договору ОСОБА_1 оглянув документи на будинок, земельну ділянку, споруду, розташовану на ній. Відповідач не приховував, що старий будинок 1958 року знесений, на його місці у 2005 році почато будівництво нової будівлі 100 кв.м. з господарськими спорудами, які не введенні в експлуатацію. ОСОБА_2 зазначає, що 14.05.2007 року ОСОБА_1 передав йому та його матері у приміщенні нотаріальної контори у нотаріуса Широкової В.А. 15 000 доларів США, які вони зобов`язалися повернути до 14.05.2010 рокуз виплатою 2% річних, всього 25 800 доларів США. Після отримання грошей між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування неіснуючого житлового будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження досягнутих домовленостей 15.05.2007 року ОСОБА_1 надав розписку, якою зобов`язався продати матері відповідача ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за 25 800 доларів США, яку вона повинна сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14.05.2010 року. ОСОБА_1 обіцяв після повного розрахунку з ним за договором позики повернути право власності на житловий будинок шляхом укладення договору його купівлі-продажу, а розписку про ці домовленості він надає ОСОБА_4 тільки тому, що вони з відповідачем є родиною, гроші надаються обом. На виконання договору позики відповідач ОСОБА_2 з матір`ю впродовж трьох років повернули позивачу ОСОБА_1 всі кошти з відсотками. Проте, останній відмовився надавати розписки про отримання платежів в рахунок повернення боргу, завіряв в тому, що він все рахує, жодних підстав йому не довіряти немає, що він виконає всі досягнуті домовленості. ОСОБА_2 зазначив, що вони з матір`ю не знаються на праві, не були обізнані про можливі правові наслідки таких дій ОСОБА_1 , вони не наполягали на тому, що б він кожного разу давав розписки про повернення боргу, або надав її на підтвердження повного розрахунку. Пізніше із засобів масової інформації вони довідалися про арешт ОСОБА_1 та засудження його до позбавлення волі. 13.01.2013 року при зустрічі з братом ОСОБА_1 відповідач зажадав повернення оригіналу договору дарування будинку та право на власність відповідача, проте той відмовився віддати договір. При цьому, заспокоїв їх, зазначивши, що з будинку їх не виганяє, вони можуть і в подальшому там проживати. Розуміючи, що його ввели в оману і добровільно нерухомість ОСОБА_1 повертати не збирається, ОСОБА_2 06.03.2013 року звернувся до приватного нотаріуса Зубарєва І.Ю. з проханням надати дублікат договору дарування будинку АДРЕСА_1 від 03.06.2005 року. На підставі цього договору 06.03.2013 року він зареєстрував своє право власності на будинок. 04.09.2014 року він отримав технічний паспорт в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації». У технічному паспорті зафіксована наявність на земельній ділянці 1009 кв.м. нового житлового будинку літ.Ж-2, будівлі літ.І і К та ін., що свідчить про заміну об`єкта права власності та суттєве збільшення його вартості. Відповідач вважає, що викладені ним факти свідчать про те, що насправді між ОСОБА_1 та ним був укладений договір позики, який приховує договір дарування житла, якого в дійсності не було. ОСОБА_2 стверджує, що ОСОБА_1 ставив за мету заволодіння їх новобудовою шляхом шахрайських дій, кошти в сумі 25 800 доларів США були ними передані позивачу. Доказами того, що між сторонами у справі насправді був укладений договір позики, який був прихований договором дарування, на думку відповідача є те, що ОСОБА_1 є чужою людиною для відповідача та його матері, підстав для дарування єдиного житла в нього не було, укладення договору відбулося під впливом ОСОБА_1 , через незнання законів дали згоду на укладення вкрай невигідного для них правочину з надією на повернення належного йому майна. ОСОБА_1 своє право власності на житловий будинок не реалізував та впродовж дев`яти років не зареєстрував право власності. Відповідач з матір`ю продовжують постійно проживати в будинку, зареєстровані в ньому, питання про виселення або про своє вселення позивач ніколи не ставив, утримували будинок відповідач з матір`ю, сплачували комунальні платежі, продовжували будівництво за свій рахунок. Розписка від 15.05.2014 року, надана ОСОБА_1 матері відповідача про продаж їй спірного будинку з одночасним покладенням на неї зобов`язання сплатити йому саме 25 800 доларів США, свідчить про те, що пов`язана з договором дарування та про наявність певних домовленостей щодо повернення майна після виконання спільних зобов`язань. На день укладення договору дарування та дотепер відповідач з матір`ю проживають однією родиною, мають спільний бюджет, бізнес та господарство, гроші брали на двох, разом їх віддавали. Спірний будинок є єдиним житлом для відповідача та його матері, а тому у разі задоволення позову ОСОБА_1 вони залишаться на вулиці без надії на придбання в майбутньому житла (т.1 а.с. 48-51).

19.04.2016 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 до суду подано заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні позову в повному обсязі (т.1 а.с. 106).

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20.12.2016 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано недійсним дублікат договору дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 , який складається із: дерев`яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв.м., та надвірних будівель: літня кухня літ. В, гараж літ. Е, огорожа № 1-2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 06.03.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим №1137. У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано недійним договір дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 , який складається із: дерев`яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв.м., загальною площею 51,2 кв.м. та надвірних будівель: літня кухня літ. В, гараж літ. Е, огорожа № 1-2, укладений 14.05.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 14.05.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. за реєстровим №2205 (т.1 а.с. 187-193).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19.10.2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.2 а.с. 26-32).

Постановою Верховного Суду від 24.10.2018 року рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 20.12.2016 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 19.10.2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - скасовано, справу в означеній частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 71-75).

У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року вказано, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили та не дали правової оцінки поданим сторонами доказам, зокрема змісту оспорюваного договору дарування в сукупності та взаємозв`язку з показаннями свідків та іншими встановленими обставинами справи, не застосували до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права, в результаті чого дійшли неправильного висновку про те, що удаваний договір дарування може бути визнаний недійсним. Зазначаючи, що договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, суди не визначилися з правовою природою реального правочину, який сторони мали на увазі, та не застосували норми матеріального права, що регулюють правочин, який сторони насправді вчинили. Також суди не з`ясували, чи відповідає прихований правочин вимогам закону, тобто чи існують підстави для визнання його недійсним. Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції не навів у рішенні ні норм права, ні обставин справи, які б доводили обґрунтованість заявлених ОСОБА_2 вимог, а суд апеляційної інстанції, не усунувши вказані порушення, залишив таке рішення без змін. Отже, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав.

Рішення суду першої інстанції від 20.12.2016 року та ухвала суду апеляційної інстанції від 19.10.2017 року в частині визнання недійсним дубліката договору дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 та скасування за відповідачем ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на зазначений житловий будинок із надвірними будівлями - касаційним судом не переглядалося та не скасовано в цій частині, а тому вважається таким, що набуло законної сили. Суду не надано доказів неможливості державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно органом, що уповноважений таку реєстрацію проводити. Так само позивачем не доведено порушення його права на таку реєстрацію права власності, тому у суду нема підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок. Обидві умови для визнання права власності у судовому порядку не підтверджені, що свідчить про необґрунтованість такої вимоги. Оскільки позивач не може вважатися власником спірного нерухомого майна, т.я. не зареєстрував відповідно до вимог закону свого права, а отже, не набув права на пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, тому така вимога не підлягає задоволенню.

Отже, відповідно до постанови Верховного Суду від 24.10.2018 року судом першої інстанції розглядалися позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном, а також позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 05 червня 2020 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва Ігоря Юрійовича про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном - відмовлено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1653,60 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 після укладення договору дарування спірного будинку з відповідачем 14.05.2007 року, не здійснив державну реєстрацію набутого права власності, а тому у відповідності до ст. 334 ЦК України не набув право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та не може вважатися власником цього нерухомого майна. Виникнення права власності у позивача залежить від здійснення ним державної реєстрації такого права відповідним органом. Суду не надано доказів неможливості державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно органом, що уповноважений таку реєстрацію проводити. Так само позивачем не доведено порушення його права на таку реєстрацію права власності, тому у суду нема підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок. Обидві умови для визнання права власності у судовому порядку не підтверджені, що свідчить про необґрунтованість такої вимоги. Враховуючи, що позовна вимога про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідача та звільнення будинку від його речей, заявлена особою, яка не є власником нерухомого майна відповідно до вимог законодавства, відповідач ОСОБА_2 має законне право користуватися житлом, про що свідчить реєстрація його місця проживання за відповідною адресою, тому суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні.

В частині зустрічного позову, суду прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не доведено укладення договору дарування спірного житлового будинку з надвірними будівлями для приховання договору позики, доказів реального укладення договору позики суду не надано. Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності за адресою: АДРЕСА_1 , будинку, який зазначено у договорі дарування, не є підставою для визнання договору удаваним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити повністю ці позовні вимоги, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого та безпідставного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 нібито не є власником житлового будинку, оскільки не зареєстрував своє право власності в установленому законом порядку, тому суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності позивача ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок, а решта заявлених позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння та про усунення перешкод у користуванні житлом також не підлягають задоволенню виключно через те, що позивач ОСОБА_1 нібито не є власником спірного домоволодіння. Вказує, що суд помилково та необгрунтовано дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 нібито не набув право власності на житловий будинок. Вказує, що у супереч вимогам ст. 213 ЦПК України суд не з`ясував, чи вимагалося законом на день укладення в нотаріальній формі договору дарування житлового будинку для набуття на нього права власності додатково проводити державну реєстрацію цього права в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації». За загальним правилом згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації. Стаття 719 ЦК України, яка була чинною на день укладення договору, передбачала, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вказує, що відповідно до ч.3,4 ст. 334 ЦК України, в редакції, яка була чинною на день укладення договору дарування, право власності на майно за договором підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набранння законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Вказує, що перелік правочині, які підлягали обов`язковій державній реєстрації, визначено нормою ст. 5 Тимчасового порядку держааної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ від 26.05.2004 року №671, яка була чинна на день укладення вказаного договору дарування. У положенні вказаної статті законодавцем не визначено договір дарування у якості правочину, який підлягає державній реєстрації. Вказує, що договір дарування був нотаріально посвідчений, необхідності додаткової державної реєстрації вказаного договору дарування на час його нотаріального посвідчення законодавством не було передбачено, тому згідно з чинною на той час ч. 3 ст. 640 ЦК України такий договір вважався укладеним. Посилається на те, що право власності ОСОБА_1 на домоволодіння виникло саме з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, тобто з 14.05.2007 року. При цьому посилається на висновки Верховного Суду у справі №910/10987/18 та інших справах. Також на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових праа на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом яких державна реєстрація не є підставою для набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Вказує, що позивач ОСОБА_1 не реєстрував за собою право власності на будинок, оскільки в ньому продовжує безпідставно проживати відповідач і користуватися комунальними послугами, тягар оплати яких може лягти на позивача в разі проведення такої реєстрації. Також посилається на те, що у зв`язку з помилковістю висновку суду про нібито недоведеність виникнення у позивача ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, є помилковими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та про усунення перешкод у користуванні житлом.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.06.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі (т.2 а.с. 160).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.07.2021 року справа призначена до апеляційного розгляду на 07.10.2021 року о 10-40 год. (т.2 а.с. 165).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 08.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 179).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року справа призначена до розгляду на 22.05.2023 року о 10-20 год. (т.2 а.с. 180).

У судове засідання апеляційного суду 09.10.2023 року учасники справи не з`явилися, вони належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 20.09.2023 року судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 190-193). При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Заяв та клопотань про від учасників справи про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 21.09.2023 року до Полтавського апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність (т.2 а.с.197).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 14.05.2007 між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдарованим укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., зареєстрований в реєстрі за №2205 (т. 1 а.с. 14).

Пункт 5 договору дарування передбачає, що відповідно до ст. 210 ЦК України підставою виникнення права власності у обдарованого на житловий будинок з надвірними будівлями є державна реєстрація.

Відповідно до п.6 договору дарування дарувальник передає, а обдарований приймає дарунок в момент підписання цього договору.

Пункт 9 договору дарування засвідчує, що сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також того, що він не носить характеру фіктивного або удаваного.

Відповідно до технічного паспорту житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , домоволодіння складається з: житлового будинку літ.А-1 загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 38,70 кв.м.; сіней літ.а площею 7,40 кв.м.; ганок літ а1, прибудова літ. а2 площею 3,2 кв.м., літньої кухні літ.В площею 16,4 кв.м., гаража літ.Е площею 24,6, огорожі №1, хвіртки №2 (т. 1 а.с. 15-17).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №52285920 від 29.01.2016 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 06.03.2013 року на підставі дублікату договору дарування, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. 06.03.2013 року, реєстровий №1137. 03.06.2005 року право власності на зазначений будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування р.№4596, виданого приватним нотаріусом ХМНО Зубарєвим І.Ю. (т. 1 а.с. 18).

З паспорту відповідача ОСОБА_2 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 54).

Відповідно до дублікату договору дарування від 03.06.2005 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., зареєстровано в реєстрі за №1137 (т.1 а.с. 60,61).

З листа КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» №1301133 від 23.09.2014 року вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями зареєстровано за ОСОБА_2 в цілому на підставі договору дарування, посвідченого Зубарєвим І.Ю., приватним нотаріусом ХМНО від 03.06.2005 року, р.№4596 (т. 1 а.с. 62).

Відповідно до розписки від 15.05.2007 року ОСОБА_1 зобов`язався продати житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 за суму 25 800 доларів США, яку вона повинна сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14.05.2010 року (т.1 а.с. 66).

Згідно зі свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_1 від 14.09.1983 року ОСОБА_4 є матір`ю відповідача у справі ОСОБА_2 (т.1 а.с. 67).

З домової книги вбачається, що ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 68-69).

06.03.2013 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І.Ю. з заявою про видачу дублікату договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого 03.06.2005 року за реєстровим №4596 у зв`язку із втратою оригіналу (т.1 а.с. 101)

У цей же день нотаріусом Зубарєвим І.Ю. було видано дублікат зазначеного договору (т.1 а.с .100).

Рішенням Червонозаводського районного суду від 20.12.2016 року визнано недійсним дублікат договору дарування житлового будинку номер АДРЕСА_1 , який складається із: дерев`яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв.м, та надвірних будівель: літня кухня літ. В, гараж літ. Е, огорожа № 1-2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 06.03.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. за реєстровим №1137.

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 04.09.2014 року, вбачається, що домоволодіння складається з двоповерхового будинку літ.Ж-2 загальною площею 156 кв.м. 2007 року побудови, які є самочинним будівництвом. Також до домоволодіння входить: ганок літ. ж1 (2007 рік побудови), оглядова яма літ. ж2 (2007 рік побудови), льох літ.з (2005 року побудови), літня кухня літ.И (2005 року побудови), прибудова літ.и1 (2005 року побудови), ворота №3 (2005 року побудови), огорожа №4, 5, 6, (2005 року побудови, колодязь №7 (1980 року побудови), огорожа № 8 (1980 року побудови), змощення літ.І (2005 року побудови) (т. 1 а.с. 168-172).

З наданих ухвали про відкриття провадження від 06.04.2016 року у справі №640/4417/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про стягнення боргу та копії позовної заяви суд не має можливості встановити наявність договору позики між позивачем та відповідачем, яким приховано договір дарування спірного житлового будинку, тим більше, що сума боргу, про яку йдеться у позовній заяві (1200 доларів США), суттєво відрізняється від суми боргу, який зазначено відповідачем як суму боргу за договором 25 800 доларів США (т.1 а.с. 173,174).

У той же час суду не надано рішення суду у справі №640/4417/16-ц, яким би встановлювалась наявність зобов`язань щодо позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу суду Широковою В.А. надано документи, отримані нею при оформленні договору дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 : копію договору дарування від 14.05.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , договір дарування від 03.06.2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , витяг з Реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідка про відсутність заборон щодо будинку, витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, заява ОСОБА_2 про відсутність права власності та права користування малолітні або неповнолітніх дітей.

Крім того, нотаріусом Широковою В.А. надано довідку голови вуличного комітету від 03.05.2007 РОКУ, з якої вбачається, що ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_4 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

З домової книги та паспорта відповідача ОСОБА_2 вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про наявність у останнього права користування спірним житлом.

З документів, наданих приватним нотаріусом Харківського міського округу Широковою В.А. вбачається, що на момент укладення договору дарування будинку відповідач був зареєстрований та проживав у спірному будинку, при цьому договір не містить умов зняття з реєстрації місця проживання та звільнення приміщення ОСОБА_2 та його матір`ю, що свідчить про відсутність на це волі сторін правочину.

При вирішенні спору суд першої інстануції виходив з наступного.

Відповідно до статті 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах;

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування цієї статті є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Тобто позивачем у позовах про визнання права власності може бути лише особа, яка вже є власником.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч.4 ст. 334 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст.182 ЦК України в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Отже виникнення права власності на нерухоме майно здійснюється відповідним органом.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.

Зокрема обов`язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно (п.1.ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, місцеві органи державної реєстрації прав проводять реєстрацію прав на нерухоме майно, їх обмежень, правочинів щодо нерухомості або відмовляють у реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п.23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику розгляду в справах про захист права власності та інших речових прав » відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову.

У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику розгляду в справах про захист права власності та інших речових прав » зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння).

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Порядок виселення регулюються ст. 109-117 ЖК УРСР.

Щодо зустрічної позовної заяви про визнання договору дарування від 14.05.2007 року житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. недійсним, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст.203 ЦК України встановлені наступні вимоги до правочину в момент вчинення (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин): зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (п.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (п.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (п.3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (п.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (п.6).

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, що діяла на момент укладення договору дарування, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із ч.2. ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.235 ЦК України в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди є нікчемним і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Укладаючи удаваний правочин, сторони приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на викладене закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

З наданих суду доказів достовірно неможливо встановити укладення між сторонами договору позики в реальності.

Так відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження передання йому ОСОБА_1 грошових коштів у позику та її повернення. Не підтверджено досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору позики, зокрема, суми позичених грошових коштів, розмір і порядок одержання процентів, строки та порядок повернення позики.

Розписка, надана ОСОБА_1 , містить зобов`язання перед ОСОБА_4 продати їй житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за суму 25 800 доларів США, яку вона повинна сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14.05.2010 року. При цьому ОСОБА_9 не є стороною договору дарування, що оспорюється, а саме по собі взяте ОСОБА_1 зобов`язання на майбутнє не свідчить про передання ним відповідачу грошових коштів та їх повернення.

Оскільки ОСОБА_4 не є учасником справи, суд не має повноважень розглядати питання щодо порушення її прав.

Доводи ОСОБА_2 про наявність в діях ОСОБА_1 мети заволодіти його новобудовою шляхом шахрайських дій, не доведені допустимими доказами, а тому судом першої інстанції не взяв їх до уваги.

Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо його юридичної необізнаності, не мають доказового значення, а тому суд першої інстанції не взяв їх до уваги при прийняття рішення.

Щодо заяви позивача ОСОБА_1 про відмову у зустрічному позові з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, судом першої інстанції встановлено наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а тому відмова у задоволенні позовних вимог має бути саме з підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом первісного позову (з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24.10.2018 року) є визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці 993 кв.м.; витребування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв.м., із чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 ; усунення позивачу ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 993 кв.м., шляхом виселення з будинку ОСОБА_2 та звільнення будинку від його речей.

Предметом зустрічного позову є визнання договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , укладеного 14.05.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А., недійсним.

Предметом апеляційного перегляду є законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 після укладення договору дарування спірного будинку з відповідачем ОСОБА_2 14.05.2007 року, не здійснив державну реєстрацію набутого права власності, а тому у відповідності до ст. 334 ЦК України не набув право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 та не може вважатися власником цього нерухомого майна.

З договору дарування від 14.05.2007 року вбачається, що його предметом є житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходятьсяза адресою: АДРЕСА_1 .

Договір дарування спірного домоволодіння укладено 14.05.2007 року, тобто після набрання чинності ЦК України 2004 року.

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно п. 5 договору дарування від 14.05.2007 року, відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України підставою виникнення права власності в обдаровуваного на житловий будинок з надвірними будівлями є державна реєстрація (т.1 а.с.14).

Крім цього, після зазначення приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. про посвідчення договору дарування, повторно вказано, що у відповідності до статті 210 Цивільного кодексу України цей договір підлягає державній реєстрації.

Згідно п.п.1.3.,1.4., 1.5. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 р. №7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. за №157/6445 (у редакції, чинній станом на 14.05.2007 року), державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Здійснення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно в межах одного населеного пункту кількома БТІ не допускається. Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном.

Згідно п.3.8. вказаного Тимчосового положення, після прийняття рішення реєстратором та внесення запису до Реєстру прав на правовстановлювальних документах робиться відмітка (штамп) про реєстрацію відповідних прав (додаток 7), видається витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа та містить: реєстраційний номер нерухомого майна; адресу (місцезнаходження) нерухомого майна; призначення (назву) нерухомого майна; підстави виникнення чи припинення права власності; особливі позначки реєстратора (дані, у разі їх наявності, про самовільно збудовані, прибудовані чи реконструйовані об`єкти, про накладення арешту, про перебування майна у податковій заставі тощо); відомості про власника (власників); дату видачі витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно; прізвище, ім`я, по батькові реєстратора; підпис реєстратора; підпис начальника БТІ або уповноваженої ним особи. Зазначений витяг скріплюється печаткою БТІ . Разом із витягом власнику (власникам) або уповноваженій особі повертаються правовстановлювальні документи.

Згідно ст. ст. 4-7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прв на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 29.01.2006 року, яка була чинною на час укладення договору дарування), державна реєстрація прав є публічною, здійснюється місцевим органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані речові права та їх обмеження в порядку, встановленому законом. Право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна.

Згідно п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прв на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 29.01.2006 року, яка була чинною на час укладення договору дарування), до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Як вбачається з ксерокопії договору дарування від 14.05.2007 року, наданого позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви (т.1 а.с. 14), на ньому відсутній штамп про державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння за ним. Також відсутні відомості про державну реєстрацію спірного домоволодіння за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який був створений на виконання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прв на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги, позивач ОСОБА_1 визнає той факт, що право власності на спірне домоволодіння на його ім`я після укладення договору дарування від 14.05.2007 року не було зареєстровано, тобто, державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після укладення договору дарування від 14.05.2007 року не відбулася.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необгрунтованого та безпідставного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 нібито не є власником житлового будинку, оскільки не зареєстрував своє право власності в установленому законом порядку, що суд помилково та необгрунтовано дійшов висновку про те, що позивач ОСОБА_1 нібито не набув право власності на житловий будинок, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, виходячи з того, що позивач після укладення договору дарування від 14.05.2007 року на виконання вимог діючого законодавства щодо обов`язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно ці вимоги не виконав та не здійснив державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що у супереч вимогам ст. 213 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував, чи вимагалося законом на день укладення в нотаріальній формі договору дарування житлового будинку для набуття на нього права власності додатково проводити державну реєстрацію цього права в КП «Харківське бюро технічної інвентаризації», то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, згідно п. 5 договору дарування від 14.05.2007 року відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України підставою виникнення права власності в обдаровуваного на житловий будинок з надвірними будівлями є державна реєстрація. У такому випадку обдаровуваний ОСОБА_1 повинен був достовірно знати умови договору дарування від 14.05.2007 року та виконати їх, зокрема, провести державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги про те, що за загальним правилом згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом, що такий правочин є вчиненим (укладеним) з моменту його державної реєстрації і що стаття 719 ЦК України, яка була чинною на день укладення договору, передбачала, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, то ці доводи також не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки предметом договору дарування є об`єкт нерухомого майна і підставою виникнення права власності на нього є державна реєстрація.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ч.3,4 ст. 334 ЦК України, в редакції, яка була чинною на день укладення договору дарування, право власності на майно за договором підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набранння законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, то ці доводи не суперечать висновку суду першої інстанції, оскільки згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (у редакції від 16.01.2007 року, чинній на час укладення договору дарування), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, що також відповідає п.5 договору дарування від 14.05.2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що перелік правочині, які підлягали обов`язковій державній реєстрації, визначено нормою ст. 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ від 26.05.2004 року №671, яка була чинна на день укладення вказаного договору дарування, що у положенні вказаної статті законодавцем не визначено договір дарування в якості правочину, який підлягає державній реєстрації, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки згідно ст. ст. 5, 6 вказаного Тимчасового порядку державній реєстрації підлягають «інші правочини, державна реєстрація яких передбачена законом». Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. У даному випадку слід розмежовувати поняття «реєстрація правочину» і «державна реєстрація права права власності», які не є тотожними. З договору дарування від 14.05.2007 року вбачається, шо він зареєстрований в реєстрі за №2205, що підтверджує реєстрацію правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування був нотаріально посвідчений і необхідності додаткової державної реєстрації вказаного договору дарування на час його нотаріального посвідчення законодавством не було передбачено, тому згідно з чинною на той час ч. 3 ст. 640 ЦК України такий договір вважався укладеним, то ці доводи є особистим тлумаченням позивача вимог діючого на той час законодавства та не узгоджуються з ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності ОСОБА_1 на домоволодіння виникло саме з моменту нотаріального посвідчення договору дарування, тобто з 14.05.2007 року, не заслуговують на увагу з вище викладених підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_1 не реєстрував за собою право власності на будинок, оскільки в ньому продовжували безпідставно проживати відповідач і користуватися комунальними послугами, тягар оплати яких може лягти на позивача в разі проведення такої реєстрації, то ці доводи не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, законодавець не пов`язує вказані позивачем обставини як на підстави, за яких державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна у разі укладення договору його дарування не є обов`язковою чи може бути відстрочена.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з помилковістю висновку суду про нібито недоведеність виникнення у позивача ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, є помилковими висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині витребування майна із чужого незаконного володіння та про усунення перешкод у користуванні житлом, то ці доводи також не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки дійсно вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на спірне домоволодіння.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняЧервонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов