Справа № 541/2436/23
Провадження №2/541/706/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 серпня 2023 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючої, судді Куцин В. М.,

секретаря судового засідання Калініченко Л.О.,

представника позивача, адвоката Долженко О. М.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду міста Миргород справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування,

В С Т А Н О В И В:

12.07.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначено, що сторони з 27.02.2010 перебувають у шлюбі. Спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження характерів та поглядів на сімейне життя. Позивач та відповідач спільного не проживають більше чотирьох років, шлюбні відносини фактично припинені.

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони не дійшли згоди про місце проживання дитини, на момент подання позову дочка ОСОБА_4 після фактичного припинення шлюбних відносин сторін проживає та перебуває на утриманні позивача, однак згоди з цього питання у сторін немає.

Позивач та дочка ОСОБА_4 проживають де мешкає позивач, в селі Білики Миргородського району Полтавської області де дитина проживала з часу народження. Дитина забезпечена житлом, харчуванням, доглядом, відвідує школу, має повноцінне виховання. Позивач забезпечений житлом та має дохід, веде здоровий спосіб життя.

Примирення між подружжям неможливе, у зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб та визнати місце проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.

17.07.2023 ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду відкрито провадження у справі, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування.

Позивач та його представник, адвокат Долженко О. М. у підготовчому судовому засіданні підтримали позов, просили розірвати шлюб, оскільки на протязі чотирьох років подружжя разом не проживають. Неодноразові намагання відновити подружні стосунки не дали позитивного результату. Визначити місце проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним, оскільки дитина з часу народження проживає в будинку де проживали батьки разом. Мама дитини проживає в місті Миргороді. Відносини з родичами по лінії матері у дівчинки не склалися.

Відповідач у судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дочки ОСОБА_4 разом з батьком. Підтвердила обставини які повідомив позивач та його представник. Зазначала, що будинок де проживає батько дочки двоповерховий, дитина має свою кімнату та домашніх тварин, яких дуже любить та піклується про них. Дитина вважає це своїм домом, оскільки там проживає з народження. Розірвання шлюбу є необхідним, оскільки шлюб існує формально. В період проживання однією сім`єю у них з чоловіком постійно виникали сварки, що негативно впливає на дочку. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвищ « ОСОБА_5 ».

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування вважав, що позов підлягає задоволенню та надав висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання. Суду повідомив, що в ході проведення обстеження умов проживання дитини ОСОБА_4 повідомила, що з мамою має добрі відносини, однак хоче проживати вдома з батьком.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого засідання в зв`язку з визнання позову відповідачем.

Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 27.10.2010 у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №33 (а.с.7).

Сторони, від шлюбу, мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до приписів ст.112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до статті 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

При реєстрації шлюбу прізвище змінювалось відповідачем, після розірвання шлюбу відповідач висловила бажання надалі іменуватись прізвищем « ОСОБА_5 ».

Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами.

Вирішуючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, дочки ОСОБА_4 з батьком суд виходить з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні сторони мають дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з батьком ОСОБА_1 , що у судовому засіданні стверджували як позивач так і відповідач та об`єктивно підтверджується Актом підтвердження фактичного проживання особи, посвідченим Миргородською міською радою (а.с.9).

Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Виконавчим комітетом Миргородської міської ради, 23.08.2023 складено висновок № 3026/01-35 щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого орган опіки та піклування, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.

Суд погоджується з наданим висновком Виконавчим комітетом Миргородської міської ради, оскільки він достатньо обґрунтований та не суперечить інтересам дитини. При складанні висновку органом опіки було перевірено та враховано, що фактично ОСОБА_3 мешкає з батьком. Малолітня дочка в ході спілкування з представниками органу опіки та піклування повідомила, що проживає з батьком і бажає в подальшому проживати з батьком. Мати дитини не заперечує проти того щоб дочка ОСОБА_4 мешкала з батьком.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як свідчать матеріали справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . .

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, щомалолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з батьком.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року ), держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

У судовому засіданні представник органу опіки та піклування зазначив, що в ході спілкування з ОСОБА_4 дитина в доброзичливій обстановці довірливо повідомила, що проживає в будинку де проживає з дитинства з батьком, з яким у неї гарні стосунки, батько її виховує, утримує, забезпечує всім необхідним. З матір`ю також гарні стосунки, мати з неї спілкується та допомагає. Зазначала, що хоче жити з батьком.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що на теперішній час малолітня ОСОБА_3 мешкає з батьком, який забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним, окрім того судом враховано думку дитини, яка в ході спілкування з представниками органу опіки та спілкування висловила бажання проживати з батьком.

У судовому засіданні позивач не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача на його користь..

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 75,76,104, 105, 110-114, 161, 171 СК України, ст. ст. 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 27 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду, Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 33 - розірвати.

Шлюб припиняється у день набрання рішенням суду законної сили.

При реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_2 , залишити прізвище « ОСОБА_5 ».

Визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання або перебування.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду .

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець міста Миргород Полтавської області, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка села Вовнянка, Миргородського району, Полтавської області, зареєстрована АДРЕСА_1 , фактично проживаюча АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2

Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження вул. Незалежності, 17, м. Миргород, Полтавська область, .

Повне судове рішення складене 01.09.2023 року.

Суддя: В. М. Куцин