Постанова

Іменем України

09 травня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5256/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 29 вересня 2022 року

в складі судді Діденко Є. В.

по справі №756/5965/22 Оболонського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу

У С Т А Н О В И В:

В серпні 2022 року ОСОБА_2 , посилаючись на те, що подружні відносини з ОСОБА_1 фактично розірвані, спільного господарства вони не ведуть, шлюб носить формальний характер, вони мають різні погляди на життя, у зв`язку з чим примирення та подальше збереження шлюбу неможливе, а також буде суперечити її інтересам, звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 02 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач категорично заперечує проти розірвання шлюбу та подав клопотання про примирення. Суд всупереч вимогам закону не надав сторонам строк для примирення, а відтак не вжив заходів щодо примирення подружжя; не врахував інтересів відповідача та інтересів малолітньої дитини.

Суд не прийняв до уваги, що у сторін є малолітня дитина і розірвання шлюбу може негативно вплинути на неї.

Суд не залучив до участі у справі орган опіки та піклування, не з`ясував позиції органу опіки та піклування щодо дітей та не виконав вимог, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Вважав, що судом достовірно не з`ясовано фактичні взаємини та обставини сумісного життя подружжя, час припинення шлюбних відносин, дійсні мотиви та причини позову. Також вважав, що фактично висновки суду про не бажання зберегти сім`ю не відповідають дійсності.

За наведених обставин, просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Від позивачки не надходило відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачки.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 серпня 2003 року перебували у шлюбі, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів громадянського стану Оболонського управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з матір'ю.

Частиною 1 ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Відповідно до ст. 105, 110 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично розірвані, спільного господарства вони не ведуть, шлюб має формальний характер, вона переконана, що подальше спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме її інтересам. Також зазначила, що вона з відповідачем має різні погляди на життя, за характером не сходяться і рішення про розірвання шлюбу для неї є усвідомленим, добровільним та безпосередньо пов`язане з бажанням припинити сім`ю.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін малолітньої дитини та відсутність спору щодо її місця проживання, у зв`язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ст. 111 СК України не вжито заходів до примирення подружжя та надання сторонам строку на примирення, враховуючи наступне.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи та надання сторонам строку на примирення.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18).

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін неповнолітньої дитини, а також те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, врахував конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції правильно вказав на те, що клопотання відповідача про надання строку на примирення не є достатньо обґрунтованим для надання сторонам строку на примирення, оскільки фактично за своїм змістом зводиться до того, що відповідач надає матеріальне утримання позивачці та доньці, але поряд з цим клопотання не містить обґрунтувань щодо вчинення відповідачем дій для налагодження відносин з позивачкою, з урахуванням окремого проживання сторін. Так, в заяві про надання строку на примирення відповідач визнав, що вони з позивачкою проживають окремо.

Також з клопотання про надання строку на примирення вбачається, що відповідач не погоджується з тим, що донька проживає разом з позивачкою, але в нього відсутня інформація про місце проживання доньки, що в свою чергу теж не є тими обставинами, що можуть слугувати підставою для надання строку на примирення.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає в ненаданні часу для примирення подружжя, є необґрунтованим, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що розірвання шлюбу може негативно вплинути на інтереси малолітньої дитини, а також не залучив до участі у справі органу опіки та піклування, як і не з`ясував позиції органу опіки та піклування.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 , остання не порушувала питання про визначення місця проживання спільної з відповідачем дитини. Відтак, судом першої інстанції, враховуючи межі заявлених позивачкою вимог, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана правильна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 09 травня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус