Справа № 716/1834/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.03.2023 Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Стрільця Я.С.,
секретаря судових засідань Якимик К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Заставна цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
Позивачка ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому вказує, що вони з відповідачем, починаючи з 14.05.1998 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.10.2018 було розірвано.
У період шлюбу, а саме у грудні 2005 року, сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 .
Позивачка зазначає, що оскільки вказане нерухоме майно було придбано ними за час перебування у шлюбі, воно є таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу на рівні частини.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Саламандик А.І. не з`явилися, попередньо надали до суду заяву із клопотанням розглянути справу в їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Також клопочуть про повернення надміру зарахованого до бюджету судового збору.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, як вбачається із повідомлення про вручення поштового відправлення, він був завчасно та належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки.
Враховуючи наявність підстав, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд зі згоди позивачки ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, врахувавши заяву сторони позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що сторони, в період з 14.05.1998 по 01.12.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.10.2018 було розірвано (а.с.16-17).
У вказаному шлюбі у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9292224 від 15.12.2005, ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 01.12.2005 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 18-20).
Зазначене також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів №1808700 від 01.12.2005 (а.с.21).
З наданого суду технічного паспорта на будинковолодіння по АДРЕСА_2 вбачається, що житловий будинок збудовано у 1949 році (а.с. 13-18).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом з часом вулицю « ІНФОРМАЦІЯ_4 » було перейменовано на « ОСОБА_7 ».
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За положеннями ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК України.
За правилами ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Підсумовуючи викладене та з урахуванням матеріалів справи, оцінивши докази, факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що будинок по АДРЕСА_1 , зареєстрований за відповідачем, був придбаний сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними на рівні частини.
Стосовно земельної ділянки суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду від 25.02.2019 у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.
При вирішенні клопотання щодо повернення надміру зарахованого до бюджету судового збору, суд керується таким.
Судом встановлено, що предметом розгляду є спір щодо права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки, відтак розмір судового збору за подання позовної заяви повинен визначатися саме з вартості 1/2 частини вказаного нерухомого майна, що становить 1 731 грн 62 коп (346323 грн х 1 % х 200 %).
Проте згідно з оригіналом квитанції від 30.11.2022 № РК75-93РА-МВ85-045С, яка міститься в матеріалах справи, позивачкою за подання позовної заяви сплачено 3463 грн 24 коп замість 1 731 грн 62 коп.
Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
За положеннями пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Згідно з частинами другою, п`ятою статті 7 Закону України "Про судовий збір" у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.
З урахуванням наведеного переплачений позивачкою ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1731 грн 63 коп необхідно повернути позивачці як такий, що внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в порядку та у спосіб, визначені чинним законодавством.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 18, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити повністю.
Виділити ОСОБА_1 на праві приватної власності в натурі частку із майна, а саме частину житлового будинку, загальною площею 33 кв.м., що в плані зазначений під літ «А», та частину господарських будівель та споруд, а саме літньої кухні під літ. «Б», «Е», «Ж», сараю під літ. «В», «Г», «Д», вбиральні під літ. «З», криниці під літ «К», огорожі №1-3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду.
Повне найменування учасників судового процесу:
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 , виданий 26.03.2019, код органу, що видав:7316;
представник позивача - адвокат Саламандик Андрій Іванович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №420 від 27.08.2010, адреса місцезнаходження: вул. Б.Хмельницького,8/2, м. Чернівці, діє у справі на підставі ордеру серії СЕ №1053719 від 01.12.2022;
відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Дата складення повного судового рішення: 21.03.2023
Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ