Справа № 204/4463/20
Провадження № 2/204/21/23
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ДМР Пренко А.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання надійсним договору дарування земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, який 03.03.2021 року уточнив та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001р., що зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю № 033475 та визнати договір дарування земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, що посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., реєстровий № 4876, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним.

В обгрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником житлового будинку, який стоїть на земельній ділянці площею 0,0513 га, кадастровий номер :07:251:0016, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що були подаровані позивачу його матір`ю - ОСОБА_6 . Під час обслуговування домоволодіння, позивач помітив незручності, пов`язані із встановленням власником сусідньої земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:251:0025 хвіртки, що встановлено без дотримання будівельних норм, хвіртку прикріплено безпосередньо до нежитлового приміщення у складі домоволодіння позивача, що не дає можливості позивачу доглядати за будівлею і здійснювати її поточний ремонт. З метою встановлення обставин, яким чином таке розташування хвіртки стало можливим позивач звернувся до інженера-геодезіста та судового експерта. 01.03.2020 року за результатами виконання топографо-геодезичних робіт кваліфікованим інженером-геодезістом ОСОБА_7 було складено план земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200. Згідно якого власники сусідньої земельної ділянки кадастровий номер :07:251:0025 порушуючи визначені межі земельної ділянки :07:251:0016 «привласнили» та використовують 0.52 м земельної ділянки позивача. 10.04.2020 року за результатом проведення земельно-технічної експертизи встановлено, що фактична спільна межа, якою є залізобетонний паркан, між земельною ділянкою кадастровий номер :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) та земельною ділянкою кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) не співпадає з спільною кадастровою межею між цими земельними ділянками. Отже, фактична площа накладення земельної ділянки, кадастровий номер :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) відносно спільної кадастрової межі між зазначеними земельними ділянками складає 21.8 кв. м. Окрім того, наявне відхилення від спільної кадастрової межі між земельною ділянкою кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) та земельною ділянкою кадастровий номер :07:251:0025, а саме: з північного боку по АДРЕСА_1 земельна ділянка кадастровий номер :07:251:0025 перетинає спільну кадастрову межу в бік земельної ділянки 121000000:07:251:0016 на 0,68 м, а з протилежного південного боку, що межує з АДРЕСА_2 , земельна ділянка кадастровий номер :07:251:0025 перетинає спільну кадастрову межу в бік земельної ділянки 121000000:07:251:0016 на 0,52 м. Крім того, позивач вважає, що при виділенні земельної ділянки як відповідач-1, так і відповідач-2 повинні були врахувати положення ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (в редакції, що діяла на момент видачі відповідачу Державного акту), але не врахували. Через таке нехтування положень ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», як вбачається із зазначеного у п. 1 висновку експерта - фактична площа накладення земельної ділянки, кадастровий номер :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) відносно спільної кадастрової межі між зазначеними земельними ділянками складає 21.8 кв.м. Внаслідок накладання земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) площа земельної ділянки останнього зменшилася на 21.8 кв.м., а площа земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) відповідно збільшилася на 21.8 кв.м. Отже, Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001 року. видано з порушенням ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», що затверджено Наказом Держкоммістобудування 17.04.1992р. № 44 - без врахування відстані у 1 м між будівлями для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, через що позивач позбавлений можливості нормально користуватись будівлею: проводити ремонтні роботи, доглядати за нею. Посилаючись на те, що у подальшому, відповідно до договору дарування від 19.10.2017 року, ОСОБА_5 подарувала земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , що посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., реєстровий № 4876, який також позивач прохав визнати недійсним, оскільки зміст договору дарування суперечить нормам ст. ст. 203,215 ЦК та іншим актам цивільного законодавства, а саме: у зв`язку з незоконністю набуття ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, що призводить до недійсності всіх правочинів укладених нею. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою суду від 20.07.2020 року у справі за вказаним позовом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

У відзиві на позов відповідач Дніпропетровська міська рада позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилаючись на пропуск строків позовної давності тривалістю у три роки для звернення до суду із вимогою про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю І-ДП № 073923, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.11 2000 року № 2932. Також відповідач зазначає, що позивач фактично обґрунтовує у позовній заяві протиправність винесення рішення виконавчого комітету на підставі якого видано відповідачці оскаржуваний Державний акт у 2000 році. Крім того, позивач не надав належних допустимих доказів щодо порушення його прав, саме Дніпровською міською радою.

18.10.2021 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ОСОБА_8 , яка позовні вимоги не визнає та просить відмовити в повному обсязі. Вказала, що у своєму позові позивач не зазначив, яким чином акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І-ДП №073923, № 033475, код ДЗК78114052 від 10.01.2001 року та договір дарування земельної ділянки площею 0,027 ділянка 23а, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 від 19 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., порушує саме його права, враховуючи, що право власності на домоволодіння в позивача виникло набагато пізніше. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що державний акт на право власності на землю виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І-ДП №073923, Д№ 033475, код ДЗК78114052 від 10.01.2001 року виданий з порушенням ДБН 360-92** «Містобудування, Планування і забудова міських і сільських поселень», що затверджено наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 року № 44 - без врахування відстані у 1 м між будівлями для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, через що позивач позбавлений можливості нормально користуватися будівлею: проводити ремонті роботи та догляд за нею. Крім того, позивач не зазначив, які саме роботи та догляд унеможливлює проводи йому наявність хвіртки та акту на право власності на землю, та які саме його права порушено відповідно до ст. 15, 16 ЦК України. Як зазначив сам позивач у своїй позовній заяві, домоволодіння було побудовано у 1933 році. Доказів того, що домоволодіння відповідача ОСОБА_2 було побудовано під час дії ДБН 360- 92** позивач не надав. Крім того попередній власник придбав домоволодіння, яке належить сьогоднішній день ОСОБА_2 на підставі угоди у 1986 році. Таким чином дія ДБН 360-92 «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», що затверджено наказом Держкоммістобудувамня від 17.04.1992 року № 44, не розповсюджується в часі на вище вказані відносини. ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :07:251:0025 на підставі договору дарування земельної ділянки площею 0,027 ділянка 23а, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 від 19 жовтня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. На підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2932 від 23.11.2000 року відповідачка ОСОБА_9 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 520 кв.м. Станом на сьогоднішній день вказані земельні ділянки мають два окремих кадастрових номери :07:251:0024 - 0.025 га та :07:251:0025 - 0,027 га. Тобто загальний розмір земельних ділянок виділений відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2932 від 23.11.2000 року не перевищує та відповідає нормам. Крім того, відповідач -1 сформувала межі земельної ділянки, які належали їй на праві власності на підставі документів, які регулювали вище вказані відносини на той час, тобто ще у 2000 році, а позивач отримав право на земельну ділянку, яка була приватизована лише у 2019 році тобто майже через 10 років від тієї дати, коли право на приватизацію використала відполвідач ОСОБА_5

19.11.2020 року представником третьої особи Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області до суду надані письмові пояснення, щодо позовних вимог позивача, в яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог останнього. В обґрунтування вказує, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про Державний земельний кадастр» вказано, що у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Законом визначено орган, що має відповідні повноваження щодо визначення площі земельної ділянки та внесення даних до реєстру, а відмова органу у здійсненні відповідних прав особою, що передбачені законом, є підставою для оскарження дій цього органу до суду. Слід зауважити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що була висловлена в постанові від 4 червня 2014 року (справа № 6 - 46 цс 14) визнання недійсними державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. Окрім того, відповідно до ст. 39 Закону «Про Державний земельний кадастр» виконавці робіт із землеустрою та землеоціночних робіт, посадові особи, які здійснюють формування та/або внесення до Державного земельного кадастру відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру, державні кадастрові реєстратори за порушення законодавства у сфері Державного земельного кадастру несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність у порядку, встановленому законом. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру, що передбачено ч. 8 ст. 79-1 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Отже, визнання недійсним спірного державного акта не призведе до правових наслідків, адже підставою внесення відомостей до Державного земельного кадастру є документація із землеустрою, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на підстави зазначені у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Німак Є.Ю. та представник відповідача Дніпровської міської ради Пренко А.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити, посилаючись на підстави зазначені у відзивах.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Дніпропетровської міської ради № 197/49 від 16.09.2009 року ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0513 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

У вересні 2008 року, на підставі заяви ОСОБА_6 , ТОВ «Квартал» було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки загальною площею 0,0513 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-35).

04.03.2010 року на підставі даного рішення було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім?я ОСОБА_6 серія ЯК № 630507(а.с. 27).

14.02.2019 року на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевою А.В., зареєстрованого за №№ 314 та 318, ОСОБА_6 подарувала позивачу ОСОБА_4 домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0513 га, кадастровий номер: :07:251:0016, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 14-17, 24-25).

Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0520 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд була ОСОБА_5 , що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, серії I-ДП № 073923 від 10.01.2001 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23.11.2000 року № 2932 (а.с. 77).

Отже, вищезазначені земельні ділянки позивача та відповідача ОСОБА_5 є суміжними, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

19.10.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договори дарування домоволодіння та земельної ділянки площею 0,027 га кадастровий номер :07:251:0025, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованого за №№ 4876 та 4878 (а.с. 84-85).

Як на підставу для визнання недійсним державного акту відповідача ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку, позивач ОСОБА_4 вказує, зокрема, на те, що на його замовлення було виготовлено висновок № 3 судової земельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом Рибкіним В.П. від 10.04.2020 року, згідно якого наявне накладання земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) площа земельної ділянки останнього зменшилася на 21.8 кв.м., а площа земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) відповідно збільшилася на 21.8 кв.м. Крім того, позивач вважає, що при виділенні земельної ділянки як відповідач-1, так і відповідач-2 повинні були врахувати положення ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень» (в редакції, що діяла на момент видачі відповідачу Державного акту), але не врахували, а тому Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001 року видано з порушенням ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», що затверджено Наказом Держкоммістобудування 17.04.1992 року № 44 - без врахування відстані у 1 м між будівлями для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, через що позивач позбавлений можливості нормально користуватись будівлею: проводити ремонтні роботи, доглядати за нею.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з цим, за вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У судовому засіданні встановлено, що 18.10.2008 року межі земельної ділянки позивача були погоджені актом встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі, який був підписаний попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_6 та власником земельної ділянки кадастровий номер :07:251:0025, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 . Актом перевірки та приймання виконаних робіт від 18.10.2008 року, встановлено, що технічна документація в цілому відповідає вимогам чинного законодавства, зауваження відсутні (Т-1, а.с.54).

Відповідач у даній справі ОСОБА_5 набула у приватну власність земельну ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності серії I-ДП № 073923 від 10.01.2001 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 23.11.2000 року № 2932 (Т-1, а.с. 77).

На замовлення позивача було виготовлено висновок № 3 судової земельно-технічної експертизи, проведеної судовим експертом Рибкіним В.П. від 10.04.2020 року (Т-1, а.с. 36-76 ). Згідно п.4 висновку даної експертизи, внаслідок накладання земельної ділянки кадастровий номер :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) на земельну ділянку кадастровий номер 121000000:07:251:0016 (земельна ділянка позивача) площа земельної ділянки позивача зменшилася на 21.8 кв.м., а площа земельної ділянки :07:251:0025 (земельна ділянка відповідача) відповідно збільшилася на 21.8 кв.м. Згідно п.5 висновку даної експертизи, відновлення межі в натурі (на місцевості) між земельними ділянками кадастровий номер 121000000:07:251:0016 та :07:251:0025 достатньо.

Посилаючись на те, що порушення прав позивача відбулось шляхом накладення контурів земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 на контури земельної ділянки позивача, а при виділенні земельної ділянки як відповідач-1, так і відповідач-2 повинні були врахувати положення ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень» (в редакції, що діяла на момент видачі відповідачу Державного акту), але не врахували, а тому позивач ставить питання про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001 року.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Разом з тим, позивачем не надано доказів порушення чинного законодавства при формуванні та визначення меж земельної ділянки кадастровий номер :07:251:0025, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема позивачем не доведено, що державна реєстрація вказаної земельної ділянки, була проведена на підставі неправильно виготовленої технічної документації із землеустрою, чи відомості про межі земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_5 , є неправильними.

Твердження позивача, що збільшення земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 так і теперішнього власника ОСОБА_2 , відбулося за рахунок земельної ділянки позивача, не підтверджується належними та допустимими доказами.

Отже, висновком № 3 судової земельно-технічної експертизи від 10.04.2020 року підтверджується факт накладення земельних ділянок сторін, проте експерт не вказує причину по якій відбулось таке накладення, в якій саме документації позивача чи відповідача невірно визначені координати поворотних точок меж земельних ділянок.

Крім того, матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що причиною накладення суміжних земельних ділянок сторін є помилки, допущені при розробленні технічної документації саме ОСОБА_5 .

Суд зазначає, що топографічна зйомка не є правоустановлюючими документами та жодних прав на земельну ділянку не надають.

Захоплення частини земельної ділянки позивача відповідачем, експертом встановлено не було і жодних доказів щодо цього суду не надано.

Крім цього, поза увагою позивача залишилась та обставина, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади, тому вимога про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу виконавчої влади, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Однак, вимог про визнання недійсними рішень міської ради, позивачем заявлено не було.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Невірно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, на що вказав Верховний Суд у постанові від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц.

Отже позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Посилання позивача, на те, що «його домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами було побудовано у 1933 році, а Державний акт на право приватної власності на землю, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923 відповідачу ОСОБА_5 10.01.2001 року, тобто аж через 68 років», суд не може прийняти до уваги, з огляду на наступне. Передача у власність земельної ділянки ОСОБА_5 площею 0,0520 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , відбулась на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 2932 від 23.11.2000 року, а земельна ділянка позивача загальною площею 0,513 га, за адресою АДРЕСА_1 , була передана у власність рішенням Дніпропетровської міської ради №197/49 від 16.09.2009 року.

Відтак, заявлення позовної вимоги про визнання недійсним Державного акт на право приватної власності на землю, виданого Дніпропетровською міською радою народних депутатів серія І -ДП № 073923, Д* №033475, код ДЗК 78114052 від 10.01.2001 року, що зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю № 033475, є необгрунтованою та безпідставною, з огляду на недоведеність порушеного права позивача.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання недійсним нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 19 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , то такі вимоги також не підлягають задоволенню як похідні від первісних, та у зв`язку з тим, що позивач не є стороною даного договору, якій законом надано право на оспорювання даного правочину, та недоведеністю позивачем порушення його права даним договором дарування земельної ділянки.

Що стосується заяви представника відповідача Дніпропетровська міська рада про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Суд не застосовує позовну давність до вимог, по яких не має підстав для задоволення позову, а відмовляє у задоволенні позову по суті.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені вимог позову відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 125, 152, 153, 158 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 328 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання надійсним договору дарування земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Дубіжанська