СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/18041/21

пр. № 2/759/201/23

28 лютого 2023 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Овдій В.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації (03148, м. Київ, вулиця Гната Юри, 9) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), як законного представника неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення до будинку та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_8 , яка як законний представник інтересів позивача звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом у якому просить усунути перешкоди ОСОБА_1 у праві розпорядження своєю власністю, які полягають у неможливості укладення договору довічного утримання, шляхом ухвалення рішення про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . Встановити, що припинення права користування у ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 свідчить про припинення підстав на право користування цим житлом і у її неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Усунути перешкоди ОСОБА_1 у праві розпорядження своєю власністю шляхом ухвалення рішення про зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_2 : ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 . Вважає порушеним своє право розпорядження, як складової частини права власності на житловий будинок. Справу просить вирішити керуючись ст.391 ЦК України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.11.2021 р. прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з основним позовом. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. У судове засідання призначене на 01.11.2022 р. позивачі за зустрічним позовом, належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли. У судове засідання призначене на 28.02.2023 р. позивачі за зустрічним позовом, належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли. Суд на підставі ч. 5 ст.223 ЦПК України суд залишає зустрічну позовну заяву без розгляду, зауважуючи про наявність перешкоди розгляду зустрічного позову, що викликані такою неявкою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.02.2022 р. прийнято позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 до спільного розгляду з основним позовом. У судове засідання призначене на 01.11.2022 р. ОСОБА_7 , належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. У судове засідання призначене на 28.02.2023 р. ОСОБА_7 , належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд на підставі ч. 5 ст.223 ЦПК України залишає заяву третьої особи із самостійними вимогами без розгляду, зауважуючи про наявність перешкоди розгляду заяви ОСОБА_7 , що викликані такою неявкою.

Позивач за основним позовом у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач за основним позовом у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просить розглядати справу за без присутності представника служби та ухвалити рішення в інтересах та на користь дитини.

Незважаючи на неявку позивача за основним позовом, зважаючи на відсутність перешкод задля можливості ухвалення рішення за матеріалами справи, суд вирішує спір по суті, керуючись ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що основний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві власності у розмірі частки ОСОБА_1 .

Згідно витягу Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Позивач, звертаючись до суду із позовом, підставою для його задоволення, тобто усунення перешкод у здійсненні права розпорядження своїм майном, вказує на своє бажання укласти договір довічного утримання. На підтвердження такого наміру надає відповідь нотаріуса на запит щодо можливості укладення такого договору.

Згідно відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрасової С.І. від 24.01.2018 року для посвідчення договору довічного утримання ОСОБА_1 вказано на необхідність отримання дозволу органів опіки та піклування, оскільки право користування відчужуваним житловим будинком належить неповнолітнім особам.

Однак позивач не зверталась до органу опіки та піклування за отриманням такого дозволу. Натомість надає іншу відповідь на звернення, що датоване 28.10.2016 року за змістом якої Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією розглянуто звернення ОСОБА_1 про надання дозволу на укладення договору дарування житлового будинку АДРЕСА_3 за результатами якого заяву залишено без розгляду з метою недопущення погіршення майнових та житлових прав дитини та соціального-правового захисту інтересів.

12.03.2018 року ОСОБА_8 як представником за довіреністю ОСОБА_1 подано заяву про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за результатами якої отримано відмову і вказано, що в даному випадку зняття з реєстрації місця проживання можливе за рішенням суду.

На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2019 р. №759/1944/17 ОСОБА_1 визнана судом обмежено дієздатною, опікуном призначено її дочку ОСОБА_8 .

Як на правову підставу задоволення позову позивач посилається на гарантії права власності закріплені ст. 391 ЦК України, яка визначає абсолютне право власника на усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, позивачем не дотримано порядку отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо укладення договору довічного утримання, оскільки факт звернення до органу опіки та піклування, по-перше, було з приводу укладення договору дарування, а по-друге, передує зверненню до нотаріуса із заявою про укладення договору довічного утримання. Після роз`яснення нотаріуса позивач звернулась до органу реєстрації, а саме, відділу з питань реєстрації місця проживання Святошинської РДА, що є помилковим.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог 01.11.2021 р. ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву, яку у даному конкретному випадку суд приймає до уваги як заперечення на позов (відзив) та у якій зазначає про створення перешкод у користуванні житловим приміщенням їй та її дітям, які зареєстровані за спірною адресою шляхом позбавлення права користування у зв`язку із чим для захисту прав та інтересів ОСОБА_2 раніше зверталась до Святошинського районного суду м. Києва із позовом про вселення до будинку АДРЕСА_3 . Рішенням суду від 06.10.2016 р. №759/5229/16-ц позовні вимоги задоволено та прийнято рішення про вселення ОСОБА_2 та її малолітню доньку ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_3 . Незважаючи на прийняте рішення про вселення в будинок у примусовому порядку позивач надалі продовжила чинити опір у користуванні будинком шляхом блокування дверей. У ОСОБА_2 та її дітей немає постійного місця проживання, тому вони проживають у найманій квартирі. Чоловік відповідача також власного житла немає, тому зареєструвати дітей в іншому місці неможливо.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 року, визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким, чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Основним законом, який регулює охорону дитинства в нашій державі, є Закон України "Про охорону дитинства", норми якого кореспондуються з нормами Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Статтею 19 Сімейного кодексу України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням та управління батьками майном дитини.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей".

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в прав користування жилим приміщенням як з підстав та порядку, передбачених законом.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Враховуючи те, що майновою вимогою позивача є позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей останньої, суперечить принципу пропорційності, оскільки в даному випадку інтереси дітей щодо користування житловим приміщенням превалюють над інтересами позивача щодо розпорядження своїм майном, забезпечивши таким чином розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

У зв`язку з вищевикладеним суд не має можливості зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , оскільки вони є неповнолітніми та у їх батьків немає власного житла, тому зареєструвати їх в іншому місці неможливо.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду від 18.03.2020 р. справа № 641/7974/18, провадження № 61-15826 св 19, у якій йдеться про те, що батьки, а також державні органи, вирішуючи питання, що стосуються прав та обов`язків дітей, зокрема, і питань їх майна, зобов`язані першочергово приділяти увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і відповідно при вирішенні таких питань не допускати порушень (недотримання) цих інтересів.

Що стосується визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за ст. 391 ЦК України слід зазначити, що звертаючись з відповідною правовою вимогою позивач не обгрунтовує її підстав. Тобто, не доводить, що ОСОБА_2 не проживає без поважних причин у спірній квартирі понад рік, який передує зверненню позивачки до суду з даним позовом, не користується спірною квартирою без поважних причин і така відсутність порушує права та законні інтереси позивачки.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 6-13,18,19,71-79,89,141,259,263,264,265,268,273, 354,355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної державної адміністрації (03148, м. Київ, вулиця Гната Юри, 9) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ), як законного представника неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення до будинку, залишити без розгляду.

Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_7 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ) про визнання сервітуту таким, що припинився відповідно до закону, залишити без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи якому рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Суддя І.Ю.Єросова