КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Трусова Т.О.
Єдиний унікальний номер справи № 753/9744/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2643/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного підприємства «Еко-старт», треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Таміла Михайлівна, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Василець Тамара Василівна про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів дарування , поділ майна подружжя , витребування майна, стягнення компенсації.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач та відповідачка ОСОБА_2 проживали разом як подружжя зі спільним веденням господарства, спільним сімейним бюджетом та підтриманням шлюбних відносин у період з січня 2002 року по вересень 2019 року. Зареєстрований шлюб тривав з 15 липня 2007 року по 18 вересня 2017 року.

В період їх спільного проживання та зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів в інтересах сім`ї було набуто у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у придбання якої були вкладені і особисті кошти позивача, отримані від продажу квартири, що належала йому до шлюбу.

На підставі договору міни від 14 вересня 2018 квартиру АДРЕСА_2 обміняли на розташовану у цьому ж будинку квартиру АДРЕСА_3 , з доплатою в розмірі 30 000 доларів США. Після проведеного обміну позивач вселився до спірної квартири та зробив у ній капітальний ремонт, після чого ОСОБА_2 змінила замки на вхідних дверях, передала квартиру під охорону та перестала пускати позивача у квартиру.

Окрім того в період шлюбу, мати відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , з метою подальшого будівництва дачі для сім`ї сторін передала їх родині дві земельні ділянки, які в подальшому були об`єднані в одну земельну ділянку загальною площею 0,1747 га. На цій земельній ділянці в період з 2009 року по 2011 рік за спільно нажиті кошти за особистою участю позивача був заново перероблений, добудований, збільшений у розмірах та введений в експлуатацію новий садовий будинок загальною площею 196,6 кв.м., також було збудовано плавальний басейн, мансарду, прибудову, сарай, навіс, альтанку, вигрібну яму, огорожу та здійснені інші необхідні ремонті роботи.

Садовий будинок разом із земельною ділянкою відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача подарувала своїй матері ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_3 подарувала будинок та земельну ділянку своїй молодшій дочці ОСОБА_4 , а з 21 жовтня 2020 року право власності на це майно зареєстроване за ПП «Еко-Старт».

Також позивачу стало відомо, що з 20 лютого 2020 року право власності на спільний автомобіль «Lexus» зареєстроване за водієм родини ОСОБА_4 .

У прохальній частині позову ОСОБА_1 просив -

визнати спільно нажитим у період шлюбу сумісним майном подружжя таке майно -

-квартиру за адресою : АДРЕСА_4 ,

-садовий будинок на земельній ділянці кадастровий номер :04:001:3310 за адресою : АДРЕСА_5 ,

-легковий автомобіль марки LEXUS GX470 , 2007 року випуску ,д/з НОМЕР_1 ,

-легковий автомобіль марки ЗАЗ LANOS, 2013 року випуску , д/з НОМЕР_2 ,

-визнати недійсним укладений 20 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування садового будинку та укладений 20 липня 2017 року договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 ,

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна.

В порядку поділу майна визнати за ним право власності на 1/2 частину та визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину майна -

- квартири, садового будинку, автомобіля марки LEXUS GX470, 2007 року випуску ,д/з НОМЕР_1 , автомобіля марки ЗАЗ LANOS , 2013 року випуску, д/з НОМЕР_2 ,

У листопаді 2020 року позивач подав нову редакцію позову, де уточнив і збільшів позовні вимоги. Крім вимог які вже були заявлені, просив -

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя,

витребувати у ПП « ЕКО -Старт» на його користь 1/2 частину садового будинку і 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_5 ,

стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля марки Lexus в розмірі 280 000 грн,що складає 1/2 частину.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала. Зазначила , що наведені у позовній заяві факти не відповідають дійсним обставинам, а вимоги позову безпідставні і необґрунтовані, оскільки усе спірне майно було набуте нею за рахунок дарунків та грошових коштів її батьків, при цьому жодної участі у придбанні чи створенні спірного майна позивач не приймав.

Вказала, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була набута нею до шлюбу з позивачем за її особисті кошти на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва. У шлюбі відбулась лише реєстрація майнових прав на вказану квартиру, а тому квартира не набула статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. У подальшому, після розірвання шлюбу з позивачем, відбувся обмін цієї квартири на спірну квартиру АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, при цьому вся сума доплати була внесена за рахунок її особистих коштів. Відсутність у позивача прав на спірну квартиру встановлена також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31березня 2021 року яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Рішення набрало законної сили.

Зазначена у позовній заяві земельна ділянка була створена за рахунок об`єднання двох земельних ділянок, подарованих батьками особисто їй, а тому жодних прав на земельну ділянку позивач не немає. На момент дарування земельних ділянок на них уже знаходився садовий будинок, що був побудований її батьками у 90-х роках ХХ століття, і з того часу ніяких перебудов, перепланувань та суттєвих поліпшень вказаний будинок не зазнав, а та обставина, що право власності на будинок було зареєстроване у шлюбі, не дає підстав для визнання його об`єктом права спільної сумісної власності.

Автомобіль марки Lexus також був придбаний за рахунок коштів матері та подарований при святкуванні її дня народження у присутності свідків.

ПП «Еко-Старт» правом на подання відзиву не скористалось, Заперечуючи проти позову, зазначили, що перехід та оформлення права власності товариства на земельну ділянку і садовий будинок було здійснено у повній відповідності з вимогами чинного законодавства.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на відчужений не в інтересах сім`ї автомобіль «LEXUS GX470», 2007 року випуску, номер кузова VIN-код НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 40 500 гривень та судовий збір в розмірі 63,06 грн, а усього 40 563,06 грн.

В решті позову відмовлено.

Скасовано арешти об`єктів нерухомого та рухомого майна, накладені ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року та від 05 січня 2021 року, а саме:

квартиру за адресою: АДРЕСА_4 ,

садовий будинок загальною площею 196,6 кв.м разом із складовими частинами об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці площею 0,1747 га (кадастровий номер :04:001:3310) за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08

земельну ділянку для колективного садівництва площею 0,1747 га, кадастровий номер :04:001:3310, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 08.

легковий автомобіль марки Lexus GX470, 2007 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 ;

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, ухвалити нове рішення ,яким задовольнити його позов.

У скарзі посилався на порушення норм матеріального права і процесуального права. Зазначив, що суд не дослідив всі докази, не взяв до уваги його пояснення, встановлені судом обставини не відповідають дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 зазначила ,що рішення суду постановлено з дотриманням вимог законодавства, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Відповідно до ст. 43 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 02 березня 2023 року,07 березня 2023 року за адресами, які зазначені в матеріалах справи. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що з 15 липня 2007 року позивач та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року шлюб розірвано (т. 1 а.с. 24, 27).

До укладення шлюбу, а саме 17 жовтня 2006 року, ОСОБА_2 уклала з Комунальним комерційним унітарним підприємством «Фінансова компанія «Житло-інвест» (фінансовою компанією) договір про участь у фонду фінансування будівництва № КНТР-012489/кВ. Відповідно до умов договору вона зобов`язалась передати фінансовій компанії в управління грошові кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування - трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 126-131).

В період з 17 жовтня 2006 року по 08 листопада 2006 року ОСОБА_2 повністю про інвестувала закріплений за нею об`єкт інвестування, що підтверджується договором про відступлення майнових прав від 13 листопада 2006 року № ДВМП 012489-1 та банківськими квитанціями (т. 1 а.с. 133, 135-137).

На виконання умов договору про участь у фонді фінансування будівництва відповідачці ОСОБА_2 було передано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлене та зареєстроване у встановленому законом порядку 05 червня 2008 року та 11 червня 2008 року , відповідно, тобто в період шлюбу сторін.

На підставі договору міни квартир від 14 вересня 2018 року вищевказану квартиру АДРЕСА_2 обміняли на розташовану у цьому ж будинку чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 з грошовою доплатою в розмірі 828 820 грн (т. 1 а.с. 30-31).

На підставі договорів дарування земельної ділянки від 02 липня 2009 року відповідачка ОСОБА_2 отримала в дар від батька та матері дві земельні ділянки площею 0,090 га та 0,084 га, відповідно, розташовані за адресою: (т. 1 а.с. 141-152). Земельні ділянки належали ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підставі державних актів на право приватної власності на землю, виданих у 1997 та 1998 роках (т. 2 а.с. 226-231.

Як встановив суд першої інстанції ,позивач ОСОБА_1 визнав, що на момент отримання його дружиною в дар земельних ділянок на одній з них вже знаходився садовий будинок.

Супутникові знімки з сервісу Google Earth Pro за 2005 рік та топографічний план (кадастрова зйомка), складений ТОВ «Горизонталь-2006» станом на 2006 рік, також підтверджують факт наявності на земельних ділянках будівель і споруд (т. 2 а.с. 246, 247).

За обставинами справи установлено, що садовий будинок був збудований батьками відповідачки самочинно, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, до експлуатації він не приймався і правовстановлюючий документ на нього не оформлювався.

У подальшому, за наслідками здійсненого в період шлюбу сторін комплексу юридично значимих дій, спрямованих на оформлення права власності на об`єднану земельну ділянку як єдиний цілісний об`єкт цивільних прав та набуття права власності на самочинно збудований садовий будинок, за відповідачкою ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий номер :04:001:3310, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , та розташований на цій земельній ділянці садовий будинок загальною площею 196,6 кв.м. (т. 1 а.с. 50, 51, 54-56, 57-58, 59-60, 61-62).

Згідно з даними матеріалів технічної інвентаризації спірного садового будинку, яка проводилась у листопаді 2015 року спеціалістами Комунального підприємства «Бориспільське бюро технічної інвентаризації», садовий будинок складається з таких будівель та споруд: садового будинку загальною площею 196,6 кв.м., житловою площею 117,6 кв.м.; плавального басейну; мансарди; прибудови; сарая; навісу; альтанки; колодязя, ями вигрібної; огорожі, двох хвірток; воріт; огорожі; вимощення (т. 1 а.с. 59-60).

Такі ж відомості про технічні показники спірного садового будинку були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під час реєстрації права власності на нього за ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Садового товариства «Вишеньки 2» від 24 вересня 2020 року садовий будинок, яким користується відповідачка, як член садового товариства, був збудований у 1991 році (т. 2 а.с. 245).

На підставі укладених 20 липня 2017 року договорів дарування право власності на земельну ділянку та садовий будинок перейшло від ОСОБА_2 до її матері ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 34-35, 52-53, т. 3 а.с. 122-123).

В свою чергу ОСОБА_3 30 червня 2020 року подарувала садовий будинок та земельну ділянку своїй молодшій дочці ОСОБА_4 , а остання за актом приймання-передачі нерухомого майна від 21 жовтня 2020 року передала садовий будинок та земельну ділянку до статутного капіталу створеного нею ПП «Еко-Старт» (т. 1 а.с. 177-179, 175-176).

Судом також установлено, що в період шлюбу за ОСОБА_2 було зареєстровано автомобіль марки Lexus GX470, 2007 року випуску, VIN-код НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 , а за ОСОБА_1 - автомобіль марки ЗАЗ Lanos, 2013 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 36, 236).

За договором купівлі-продажу від 27 лютого 2020 року відповідачка відчужила автомобіль Lexus на користь третьої особи ОСОБА_7 за 81 000 грн (т. 1 а.с. 246-247).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України , відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачена також нормою частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України.

За приписами статті 63 Смейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно положень якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, установлені статтею 57 Сімейного Кодексу України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд першої інстанції, визнаючи майно подружжя, квартиру, будинок, земельну ділянку, особистою власністю відповідачки ОСОБА_2 , з висновок якого погоджується апеляційний суд, виходив з такого.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , обмін якої послугував підставою для набуття права власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, була придбана за договором про участь у фонді фінансування будівництва, що був укладений відповідачкою до шлюбу з позивачем, і кошти на його виконання теж були сплачені до шлюбу сторін.

Укладенням цього договору та сплатою коштів на виконання його умов відповідачка вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичного факту, необхідного для отримання в подальшому права власності на об`єкт інвестування (квартиру).

Частиною третьою статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 цього Кодексу договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно приписів цієї норми цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За загальним правилом, установленим статтею 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи.

Аналіз наведених положень сімейного та цивільного законодавства в їх сукупності дає підстави для висновку, що вчинення одним з подружжя до шлюбу дій, направлених на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків, зокрема, щодо набуття майна у власність, автоматично не породжує виникнення відповідних цивільних прав та обов`язків у другого з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже за змістом наведеної норми державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин сам по собі факт реєстрації права власності на майно під час шлюбу сторін за доведеності його набуття за особисті кошти одного з подружжя не може слугувати підставою для визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності.

Водночас такою підставою може бути факт набуття майна в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на що позивач і посилається як на підставу своїх вимог про поділ квартири.

Так, статтею 74 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За приписами частин другої, четвертої статті 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року №5-рп/99, у якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного Кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Верховний Суд у низці своїх рішень, прийнятих в аналогічних справах, роз`яснив, що вирішуючи питання щодо правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

За змістом положень цивільного процесуального закону, які визначають загальні правила доказування у цивільному процесі, кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення і щодо яких у учасників справи виникає спір (статті 12, 76, 81, 82 ЦПК України).

Згідно з нормами статей 77, 78, 79, 80, 89 цього Кодексу докази повинні бути належними, допустимимими і об`єктивними, а в своїй сукупності - також достатніми, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування.

Даючи оцінку поясненням свідків , суд першої інстанції вірно зауважив ,що джерелом повідомленої свідками інформації щодо участі позивача у придбанні спірної квартири є сам позивач, а відтак за нормою частини 2 статті 90 ЦПК України наведені показання можуть бути допустимим доказом цієї обставини, лише коли вони підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими.

Мати позивача ОСОБА_8 підтвердила факт спільного проживання сторін однією сім`єю з 2002 року та пояснила, що квартира у новобудові придбавалась для молодої сім`ї за домовленістю з батьками відповідачки. Оскільки грошей на придбання житла у сторін не було, вони з сином вирішили продати їх трикімнатну квартиру на Березняках, за отримані кошти купити невелику квартиру для неї, а решту коштів вкласти у будівництво.

Як стверджувала мати позивача, їх з сином квартира була продана за 96 000 доларів США, з яких 56 000 доларів США витратили на придбання квартири для неї, а решту коштів в сумі 40 000 доларів США за вказівкою батька ОСОБА_2 передали її матері ОСОБА_3 . Наступного дня ці кошти були внесені у фонд фінансування будівництва.

Факт продажу належної позивачу та його матері у рівних частках квартири за адресою : АДРЕСА_6 підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24 жовтня 2006 року (т. 3 а.с. 46). Відповідно до умов договору квартира продана за 15 000 грн. З огляду на встановлені обставини, цей договір не може бути доказом участі позивача у придбанні майна, що було набуте відповідачкою до шлюбу,незважаючи на те що продаж квартири дійсно відбувся напередодні здійснення чергового платежу за договором про участь у фонді фінансування будівництва (квитанція від 25 жовтня 2006 року на суму 300 000 грн, т. 1 а.с. 136).

Доводи позивача та показання його матері про невідповідність зазначеної у договорі ціни продажу належної їм квартири її реальній ціні суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, з огляду на те, що договір є чинним, недійсним у встановленому законом порядку він не визнавався, а ціна договору купівлі-продажу є його істотною умовою. Відповідно до ст. 76-81 ЦПК України позивач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що квартира була продана за іншу ціну. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги.

Доводи позивача, що доказом спільного придбання трикімнатної квартири у період проживання однією сім`єю з відповідачкою є відомості щодо нього з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, які доводять факт декларування ним у третьому кварталі 2007 році доходу від операцій з продажу нерухомого майна в розмірі 209 890 грн (т. 3 а.с. 49-51) не є беззаперечними, ураховуючи, що нотаріально посвідченим договором зафіксована інша ціна продажу майна, і не є доказом, що задекларований дохід є частиною доходу від продажу квартири на АДРЕСА_7 . Відповідно до ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем відомості про розмір отриманого доходу позивачем в період з 2004 року по 2015 рік, копія його трудової книжки, відомості про рух коштів по його картковому рахунку в АТ КБ «Приватбанк», копії договорів оренди нежитлових приміщень за 2011 рік та 2013 рік (т. 3 а.с. 49-51, 52-52, 59-60, 64-70), не містять будь-яких фактичних даних, які б свідчили про його участь у придбанні спірної квартири, а тому правильним є висновок суду що вказані докази не є належними .

Доводи позивача, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, він був зареєстрований у квартирі, надав згоду на укладення договору міни квартири, не доводять його участі у придбанні квартири (т. 1 а.с. 28, т. 3 а.с. 58).

Не є доказом спільності майна і звернення позивача до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації за дозволом на обмін квартири та на дарування 2/3 частин набутої квартири дітям (т. 3 а.с. 54), оскільки відповідно до статті 177 Сімейного Кодексу України згода обох батьків стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини (житла, у якому зареєстроване її місце проживання) є обов`язковою умовою надання органом опіки та піклування дозволу на вчинення такого правочину.

На підтвердження факту проживання однією сім`єю після припинення шлюбу позивач надав висновок психологічного обстеження їх спільних з відповідачкою ОСОБА_2 дітей, складений Міським центром дитини, у якому, зокрема, зазначено, що зі слів матері з батьком дітей вони фактично перестали проживати разом 07 липня 2019 року (т. 3 а.с. 105). Разом з тим, слід зауважити, що будь-яких фактичних даних, які б свідчили про наявність у сторін в цей період часу спільного бюджету, а відтак і спільності коштів, доплачених на виконання умов договору міни, цей документ не містить. І такий висновок суду відповідає встановленим обставинам справи.

Враховуючи ,що позивач не надав належних і допустимих доказів щодо його участі у придбанні спірної квартири, хоч кошти і вносились як до реєстрації шлюбу сторін так і після припинення їх шлюбу, суд обґрунтовано вважав ,що підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю відсутні, що в свою чергу виключає задоволення вимог про її поділ.

Незважаючи на те, що розташований на подарованій відповідачці ОСОБА_2 земельній ділянці садовий будинок був самочинним будівництвом, цей об`єкт на момент дарування фактично був завершений будівництвом і використовувався за призначенням.

Вказану обставину визнав позивач та підтвердили свідки, в тому числі і мати позивача.

Оскільки на момент дарування садовий будинок не набув статусу нерухомого майна, він не міг бути самостійним об`єктом цивільних прав, проте був невід`ємною приналежністю земельної ділянки, на якій він розташований.

Таким чином договір дарування відповідачці земельної ділянки засвідчує і факт переходу до неї прав і на усі розташовані на ній об`єкти матеріального світу, зокрема, на садовий будинок.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише визнанням державою вже набутого особою права, а відтак здійснення державної реєстрації права власності на спірний садовий будинок в період шлюбу сторін не змінює його правового статусу як об`єкта особистої приватної власності відповідачки ОСОБА_2 .

Статтею 62 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, яке є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо таке майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. З огляду на встановлені обставини, позивач може претендувати на спірний садовий будинок лише на підставі вказаних положень

Відтак до предмету доказування у цій справі належить, зокрема, розмір збільшення ринкової вартості спірного садового будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат самого позивача.

Вказану обставину неможливо встановити іншим способом, окрім як експертним, проте відповідного висновку експерта позивачем не надано, клопотання про проведення експертизи з метою встановлення приросту ринкової вартості спірного садового будинку за період шлюбу ним не заявлялось.

Що стосується наданих позивачем рахунків-фактур (т. 3 а.с. 109, 110), то вони лише підтверджують факт придбання ним у 2010 році певних будівельних матеріалів, проте не є доказами істотного збільшення вартості садового будинку за період шлюбу.

Отже, виходячи з встановленого факту набуття відповідачкою спірного садового будинку на підставі договору дарування та недоведеність належними та допустимими доказами істотного збільшення його вартості за період шлюбу за рахунок спільних трудових чи грошових затрат сторін або затрат самого позивача, висновок суду про відсутність підстав для поширення на цей будинок правового режиму спільної сумісної власності є правильним .

Відповідно до вимог законодавства, здійснення в період шлюбу в належному одному з подружжя об`єкті нерухомого майна певних ремонтних робіт, які призвели до істотного збільшення його вартості, дає право іншому з подружжя вимагати відшкодування зроблених ним витрат, проте таких вимог позивач не заявляв і це не є предметом розгляду даної справи . Дані висновки стосуються і спірної квартири, у якій, як стверджує позивач, ним робився ремонт.

Вирішуючи вимоги позову про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння суд першої інстанції виходив з положень цивільного матеріального та процесуального законодавства, які закріплюють право кожної особи на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання та визначають способи такого захисту (статті 15, 16 ЦК України, статті 4, 5 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Частина третя статті 215 ЦК України визначає, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Також одним зі способів захисту права власності є витребування майна з чужого незаконного володіння, що передбачено нормою статті 387 ЦК України.

За обставинами справи установлено факт набуття земельної ділянки та садового будинку в особисту приватну власність відповідачки , якій і належали правомочності щодо володіння, користування та розпорядження цим майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Отже ураховуючи, що суб`єктивне матеріальне право на земельну ділянку та садовий будинок у позивача відсутнє, оспорювані правочини жодним чином не порушують його право чи цивільний інтерес.

З урахуванням встановленого, висновок суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині через недоведеність вимог є цілком обґрунтованим.

Легкові автомобілі, що є предметом спору були набуті у власність в період зареєстрованого шлюбу позивача та відповідачки ОСОБА_2 , а тому є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

У статті 183 ЦК України визначено принцип поділу речей на подільні та неподільні. За положеннями цієї норми подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Транспортний засіб неможливо поділити без втрати його цільового призначення, а відтак вимоги позову про поділ автомобіля ЗАЗ Lanos шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві власності на нього суперечать визначеним законом способам поділу такого майна.

Незважаючи на те, що відповідачка ОСОБА_2 , не заперечує проти виділення вказаного автомобіля позивачу без будь-яких відшкодувань та компенсацій, ухвалення такого рішення буде суперечити принципу диспозитивності, за змістом якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених нею вимог. Самостійних вимог ОСОБА_2 не заявляла .

Автомобіль Lexus GX470 був відчужений відповідачкою після припинення шлюбу без згоди і урахування інтересів позивача, а тому його вартість повинна враховуватись при поділі майна шляхом стягнення відповідної грошової компенсації.

Сторони не посилались на наявність між ними домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а тому слід виходити з того, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль є рівними.

На підтвердження вартості автомобіля Lexus GX470 позивач надав висновок суб`єкта оціночної діяльності про незалежну оцінку рухомого майна (складову звіту про проведення незалежної оцінки), відповідно до якого ринкова вартість вказаного автомобіля складає 626 290 грн (т. 3 а.с. 201-204).

Дослідженням цього висновку установлено, що вартість транспортного засобу визначена не на дату його відчуження, предметом оцінки був автомобіль 2008 року випуску, в той час як спірний автомобіль був випущений у 2007 році, у ньому не викладено хід і методи дослідження (зміст використаних оцінювачем методичних підходів, методів, оціночних процедур та відповідні розрахунки) та не відображено, виходячи з яких фактичних даних оцінювач визначив вартість предмета оцінки.

Наведене свідчить про те, що вказаний висновок складено без додержання вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 1 «Загальні принципи оцінки майна та майнових прав» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 1074/8395 в редакції наказу від 24.07.2009 № 1335/5/1159).

Суд першої інстанції хоч і дійшов висновку про невідповідність висновку оцінювача критеріям допустимості та достовірності доказів, разом з тим помилково визначив вартість автомобіля Lexus GX470 виходячи з ціни його продажу, зазначеної у договорі купівлі-продажу транспортного засобу та стягнення з відповідачки грошової компенсації половини його вартості в сумі 40 500 грн (81 000/2).

Верховний Суд у постанові № 125/2157Є19 від 22 вересня 2022року визначив, у випадку відчуження майна одним віз подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїм якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку із припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна ,що підлягає поділу, у разі недосягнення згодя між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, . Такий висновок є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах.

Задовольняючи вимоги про стягнення компенсації за відчужений автомобіль Lexus GX470, суд виходив із того ,що спірне майно є цінним, було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, відповідачка усупереч положенням статті 65 Сімейного Кодексу України відчужила транспортний засіб на власний розсуд, без згоди позивача. Тому на користь позивача слід стягнути 1/2 частки вартості цього майна.

Визначаючи розмір компенсації, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу є єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує вартість транспортного засобу, а тому зазначена сума відчуження майна, що зазначена у договорі, підлягає поділу між власниками відчуженого майна у рівних частках.

Не можна погодитись із висновками суду про стягнення компенсації у розмірі, зазначеній у договорі відчуження спірного майна, оскільки, як зазначалося вище у постанові Верховного Суду , у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18).

Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

З огляду на вищевказане, рішення частині стягнення компенсації та розподілу судових витрат слід змінити .

Дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля Lexus GX470, 2007 року випуску становить 716 384,5 грн на час розгляду справи.

За таких обставин до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 підлягає грошова компенсація половини вартості автомобіля в сумі 358 192,25 грн (716384,5грн /2).

Відповідно до положень частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У заяві про зміну предмета позову (позовній заяві у новій редакції) позивач зазначив, що ціна його позову становить 4 082 971 грн.

За вимоги майнового характеру позивач сплатив судовий збір в розмірі 6 306 грн.

За подання апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір в сумі 18287,40 грн

Отже ураховуючи, що позов задоволено на 358192,50 грн , тобто на 9/100 частин від заявлених вимог (358192,50х100/4082971), до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають судові витрати в розмірі 2 213 ,40 грн .( 6306 +18287,40=24593,40х9%).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, в іншій частині рішення є законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року змінити в частині розміру стягнення компенсації та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у праві спільної сумісної власності за відчужений не в інтересах сім`ї автомобіль Lexus GX470, 2007 року випуску д/з НОМЕР_1 в розмірі 358 192 (триста п`ятдесят вісім тисяч сто дев`яності дві гривні) 25 копійок та судовий збір у розмірі 2213 (дві тисячі двісті тринадцять) гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: