Справа № 297/1449/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження, без проведення судового засідання, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» на рішення Берегівського районного суду від 29 серпня 2022 року (у складі судді Михайлишина В.М.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ІНТЕРКЕШ Україна» (надалі Товариство) звернулася до суду з позовом у червні 2021 р.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2-27078 від 17.05.2019 р. у сумі 63 629 грн. і 2 270 грн. у відшкодування судового збору.

На обґрунтування позовних вимог указало, що 17 травня 2019 р. між Товариством і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-27078, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 20 000 грн. зі сплатою 54,75% річних із кінцевим терміном повернення 16 травня 2020 р.

Свої зобов`язання за договором Товариство виконало повністю, що підтверджується видатковим касовим ордером і підписом позичальника про отримання кредитних коштів.

Станом на 10 червня 2021 р. позичальник умови кредитного договору не виконала, а заборгованість за кредитним договором № 2-27078 від 17.05.2019 р. становить 63 629 грн., яка складається із: 9 831 грн. заборгованість за тілом кредиту; 8 620 грн. відсотки за користування кредитом; 40 000 грн. нараховані штрафні санкції (пеня); 3 646 грн. нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 1 532 грн. 3% річних згідно з ст. 625 ЦК України.

Рішенням Берегівського районного суду від 29 серпня 2022 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Товариство просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що докази, які Товариство надало в обґрунтування своїх позовних вимог, є належними та допустимими, а наведені судом першої інстанції підстави вважати ці докази неналежними є незрозумілими.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відтак, розгляд цієї справи здійснюється у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява є нічим не обґрунтована та позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

При цьому встановив, що 17.05.2019 р. між Товариством і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-27078, згідно з яким позичальник отримала кредит у розмірі 20000 грн. зі сплатою 54,75% річних із кінцевим терміном повернення 16 травня 2020 р. (а.с.5-6).

Згідно з п.3.1 Договору сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.п.6, 7 Договору в кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за даним Договором позичальник сплачує пеню в розмірі одного відсотка за календарний день від суми виданих грошових коштів та у разі порушення графіку погашення кредиту, зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмірі 100 гривень.

До позовної заяви позивачем було долучено Додаток № 1 до кредитного договору № 2-27078, яким визначено графік розрахунків (а.с.7).

Факт укладення між Товариством і ОСОБА_1 кредитного договору № 2-27078 від 17.05.2019 р. підтверджується наданою позивачем заявою клієнта (а.с.11,12) та долученою копією видаткового касового ордеру (а.с.11).

Позивач зазначає, що станом на 10.06.2021 р. заборгованість ОСОБА_1 становить 63 629 грн., яка складається із 9 831 грн. заборгованість за тілом кредиту; 8 620 грн. відсотки за користування кредитом; 40 000 грн. нараховані штрафні санкції (пеня); 3 646 грн. нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 1 532 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

На підтвердження даного розрахунку заборгованості та сплати відповідачем відповідних сум, позивачем надано до суду дві досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором № 27078 від 17.05.2019 р.; карточку платежів по кредиту станом на 05.06.2021 р.; розрахунок інфляційних збитків, а також розрахунок відсотків за користування грошовими коштами.

Разом із цим, карточка платежів по кредиту станом на 05.06.2021 р., розрахунок інфляційних збитків, а також розрахунок відсотків за користування грошовими коштами не містять реквізитів установи чи відомостей про особу, яка їх видала. Якщо до суду надсилається копія документа, то вона має відповідати оригіналу, вірність копії або витягу документа має бути засвідчена печаткою організації і підписом уповноваженої особи або нотаріально.

Інших належних і допустимих доказів щодо порушення відповідачем умов кредитного договору позивачем не надано.

Колегія суддів вважає, що позовна заява Товариства підлягає частковому задоволенню із таких мотивів.

Відповідно до п.1.2. договору Товариство надає ОСОБА_1 кредит із цільовим призначенням на споживчі цілі.

Згідно з п. 1.4. договору строк дії договору вісімнадцять місяців із 17 травня 2019 р. по 16 травня 2020 р.

Відповідно до п.1.7. договору сукупна вартість кредиту складає 54,75 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 10 950 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом 54.75 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 10 950 грн. (у грошовому виразі), вартість послуг, які становлять 0 % (у процентному виразі) або 0 грн. (у грошовому виразі).

Згідно з п.п.2 п.2.2.2 договору позичальник зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти в порядку, визначеному договором.

Відповідно до п.3.3. договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно з п.6.7. договору у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 % за календарний день від суми виданих грошових коштів та у разі порушення графіка погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмір 100 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача станом на 10 червня 2021 року така становить 63 629 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 9 831 грн., відсотки за користування кредитом в розмірі 8 620 грн., пеня в розмірі 40 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 646 грн., три проценти річних згідно зі ст. 625 ЦК України в розмірі 1 532 грн.

Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з п.3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 р. по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із огляду на це строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 р. у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Відсотки, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, відсотки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від відсотків, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню відсотки від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні відсотки відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 р. у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 р. №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У договорі про надання споживчого кредиту від 17.05.2019 р. сторони визначили строк його дії до 16.05.2020 р.

Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи Товариству кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 16.05.2020 р. і матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між Товариством і позичальником укладалися будь-які додаткові угоди щодо зміни такого.

Отже, строк кредитування позичальника є таким, що закінчився 16.05.2020, як і його право законно користуватися позиченими коштами.

Тому після зазначеної дати Товариство не мало правових підстав для нарахування відсотків поза строком дії договору, а також пені за несвоєчасне повернення кредиту, а тому такі вимоги є безпідставними по суті.

Крім того, відповідно до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» (із змінами) у разі прострочення споживачем у період із 01 березня 2020 р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період із 01 березня 2020 р. по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

На підставі постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 р. № 211 (із змінами), «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 р. № 392 (із змінами), «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 р. № 641 (із змінами) та «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236 (із змінами) з 12.03.2020 р. до 31.08.2021 р. на території України діє карантин із метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Із огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, відповідач звільнена від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину.

Суд першої інстанції не звернув на це уваги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів, оформлених належним чином, що є необхідним для належного встановлення обставин справи, не відповідає матеріалам, наявним у справі. Так, Товариством на обґрунтування своїх позовних вимог було надано: копію кредитного договору № 2-27078 від 17 травня 2019 р. (а.с.5-6); Додаток № 1 до кредитного договору № 2-27078 від 17 травня 2019 р., яким визначено графік розрахунків (а.с.7); досудову вимогу від 19.06.2020 р. (а.с.8) та досудову вимогу від 04.03.2021 р. (а.с.9), які були отримані позичальником, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.10); видатковий касовий ордер від 17.05.2019 р. відповідно до якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 20 000 грн. (а.с.11); заяву клієнта № 2-27078 підписану ОСОБА_1 (а.с.12); розрахунок заборгованості по кредитному договору № 2-27078 від 17 травня 2019 р. (а.с.13); розрахунок інфляційних збитків (а.с.14); розрахунок відсотків за користування грошовими коштами (а.с.15).

Суд узагалі не надав належної правової оцінки вказаним письмовим доказам, а лише обмежився констатацією того, що карточка платежів по кредиту станом на 05.06.2021 р., розрахунок інфляційних збитків, а також розрахунок відсотків за користування грошовими коштами не містять реквізитів установи чи відомостей про особу, яка їх видала. Якщо до суду надсилається копія документа, то вона має відповідати оригіналу, вірність копії або витягу документа має бути засвідчена печаткою організації і підписом уповноваженої особи або нотаріально. Тобто, вказані документи не мають доказового значення для даної справи, оскільки оформлені неналежним чином.

Однак, указаний недолік (як це встановив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні) не створив перешкод для суду, щоб прийняти до свого провадження цивільну справу та відкрити провадження у справі, замість того, щоб, наприклад, залишити позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК України

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок боргу інфляційних втрат і трьох процентів річних не підлягає до задоволення, оскільки позивачем такі суми нараховані зокрема в період дії кредитного договору за періодичними платежами, що не відповідає вимогам закону.

Згідно з ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи це, апеляційний суд вважає, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Вимоги Товариства про стягнення із відповідача на свою користь: штрафних санкцій (пеня), інфляційного збільшення заборгованості та 3 % річних згідно з ст.625 ЦК України задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах матеріального закону, який регулює спірні правовідносини.

Позовні вимоги Товариства про стягнення із відповідача на свою користь заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 831 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 8 620 грн. колегія суддів констатує, що такі нараховані станом на 05.06.2021 р., тобто поза строком дії кредитного договору (16.05.2020 р.), як убачається із розрахунку заборгованості (а.с.13) суми заборгованості по відсотках станом на 16.05.2020 р. такий не містить, відтак колегія суддів бере до уваги розмір заборгованості по відсотках станом на 31.03.2020 р., а це згідно з розрахунком заборгованості становить 690 грн.

Також належить зауважити, що ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів у спростування позиції Товариство стосовно наявності в неї заборгованості по кредитному договору № 2-27078 від 17 травня 2019 р.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як видно з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом у червні 2021 р. Товариством було сплачено 2 270 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 10.06.2021 р. (а.с.22), за подачу апеляційної скарги 3 405 грн., що підтверджується квитанцією від 28 рудня 2022 р., всього 5 675 грн.

Товариство звернулася до суду з позовом і просило стягнути з відповідача на свою користь 63 629 грн., апеляційний суд позовні вимоги Товариства задовольняє частково на суму 10 521 грн., тобто задоволено 16,53 % позовних вимог, тому у відшкодування судового збору сплаченого Товариством за подання позову та апеляційної скарги із ОСОБА_1 на користь Товариства підлягає сума 938,07 грн.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, і дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у той час, як Товариство частково довело порушення своїх прав належними та допустимим доказами.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та відповідно до положень ст. 376 ч.1 п.п.1-4 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскарженого рішення і постановлення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ч. ч. 1,13 ст. 141, ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» задовольнити частково.

2.Рішення Берегівського районного суду від 29 серпня 2022 року скасувати.

3.Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» задовольнити частково.

3.1.Стягнути з ОСОБА_1 (мешканка АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» (м. Ужгород, вул. Швабська, 17, ) заборгованість за кредитним договором № 2-27078 від 17.05.2019 р. у розмірі 10 521 (десять тисяч п`ятсот двадцять одна) гривні, яка складається із: 9 831 (дев`ять тисяч вісімсот тридцять одна) гривня заборгованість за тілом кредиту; 690 (шістсот дев`яносто) гривень відсотки за користування кредитом і 938 (дев`ятсот тридцять вісім) гривень 07 (сім) копійок у відшкодування судового збору.

3.2.У задоволенні решти позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРКЕШ Україна» відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

5.Повне судове рішення складено 21 березня 2023 р.

Судді: