ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.,

секретар судового засідання: Заворотний К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі, апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2022 року, у цивільній справі за позовом першого заступника керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації речових прав і стягнення судових витрат,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року перший заступник керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпрі, в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, через Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації речових прав і стягнення судових витрат та просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 , яка знаходиться між домоволодіннями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ; скасувати державну реєстрацію прав власності на житлову будівлю, загальною площею 25,9 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , проведену на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ДМНО Зайченко І.А., індексний номер 45810599 від 05 березня 2019 року, номер запису про право власності - 30558173, з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 101, а також відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що під час реалізації представницьких повноважень, в порядку ст. 23 Закону України Про прокуратуру та ст. 56 ЦПК України, у зв`язку із відновленням порушених інтересів держави, що спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності на підставі рішення виконкому від 2001 року, яке носить зовсім інший характер та містить інші відомості, земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

За цим фактом ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000064.

Під час досудового розслідування встановлено, що згідно з даними публічної кадастрової карти та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка комунальної власності, розташована між домоволодіннями на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , не зареєстрована у встановленому законом порядку, як об`єкт цивільних прав, адреса та кадастровий номер зазначеній земельній ділянці не присвоювалися, рішення про відведення земельної ділянки, передачу її у користування чи власність не приймалися, як і не провадилися процедури адресації і землевідведення за ідентифікаційними даними « АДРЕСА_1 ».

Так, згідно з наявною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацією, як підтвердження підстави зайняття зазначеної земельної ділянки, до реєстраційної справи в електронній формі, що зберігається в Державному реєстрі речових прав, долучено електронну копію рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська № 213 від 26 квітня 2001 року про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та дозволу на будівництво житлового будинку, відповідно до якого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , вирішено відвести останньому земельну ділянку площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 для будівництва будинку, дозволити ОСОБА_1 будівництво житлового будинку на виділеній земельній ділянці площею 1000 кв.м за поштовою адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 отримати дозвіл на будівництво житлового будинку районного архітектора, забудову ділянки проводити згідно затвердженого проекту, по закінченню 1 року з дня прийняття даного рішення довести до відома виконкому про забудову ділянки.

Водночас, прокуратурою встановлено, що зазначені документи містять відомості, що не відповідають дійсності, оскільки у дійсності рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська №213 прийнято 20 квітня 2001 року та стосувалося надання матеріальної допомоги громадянам за результатами розгляду їх заяв та актів обстеження матеріально-побутових умов, а не відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Зазначене рішення наразі зберігається в Архівному управлінні департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради.

Також прокуратурою з`ясовано, що у 2019 році ОСОБА_1 звертався до Дніпровської міської ради з питань відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , за результатами розгляду якої Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради надано відповідь № 8/7-1789 від 18 червня 2019 року із роз`ясненням встановленого порядку приватизації громадянами земельних ділянок по фактичному розміщенню жилих будинків, господарських будівель і споруд та необхідності надання документації із землеустрою, що посвідчують право на земельну ділянку та інші. Таким чином, Дніпровською міською радою рішення про передачу у користування чи у власність ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 не приймалося.

Згідно з актом робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м.Дніпра департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 08/21/72 від 04 серпня 2021 року перевірка проводилася з питань дотримання вимог земельного законодавства України при користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , якою встановлено, що на земельній ділянці площею 0.1955 га по АДРЕСА_1 розташовано напівзруйнований одноповерховий будинок та споруда (туалет), територія частково огороджена металевою сіткою, частково бетонним парканом, земельна ділянка поросла чагарником, будинок та споруда в занедбаному стані. За результатами перевірки встановлено відсутність документів, що посвідчують право на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речові права на земельну ділянку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстровані.

Позивачем встановлено, що відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2021 року № 272180458 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 25.9 кв. м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 проведено 28 лютого 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, де підставою такої реєстрації вказано рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська № 213 від 26 квітня 2001 року про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та дозволу на будівництво житлового будинку та декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП4 від 25 травня 2011 року - будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Однак, у реєстраційній справі в електронній формі, що зберігається в Державному реєстрі речових прав, міститься дозвіл на виконання будівельних робіт №12/01-10 від 31 січня 2010 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, терміном дії до 31 січня 2011 року на виконання будівельних робіт - будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 ; декларації ДП4 від 25 травня 2011 року про готовність об`єкта - будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 25,9 кв.м., до експлуатації, замовником якого є ОСОБА_1 ; листа департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області №61 від 21 лютого 2019 року, в якому зазначено про отримання ОСОБА_1 від Інспекції ДАБК зареєстровані дозвіл на початок виконання будівельних робіт №12/01-10 від 31 січня 2010 року та декларації ДП4 від 25 травня 2011 року на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 (житловий будинок), що за інформацією департаменту ДАБІ у Дніпропетровській області №1004-1.15/933 від 08 червня 2021 року, №1004-1.15/631 від 18 березня 2019 року не відповідає дійсності та такі документи у Реєстрі будівельної діяльності та Реєстрі дозвільних документів відсутні.

Оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, яка не надавалась у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про відведення чи передачу її у користування ОСОБА_1 не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася, а ОСОБА_1 зайняв самовільно земельну ділянку та набув право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 у незаконний спосіб.

За таких підстав окружною прокуратурою на адресу Дніпровської міської ради надсилались листи від 26 травня 2021 року за № 04/53-1251-вих21 та 09 серпня 2021 № 04/53-293 вих-21, в яких повідомлялось про встановлені факти порушення земельного законодавства при зайнятті ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва. При цьому, у листах прокурора повідомлялося, що у разі невжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів реагування, окружною прокуратурою буде вирішено питання щодо звернення з відповідним позовом до суду. Таким чином, зазначене свідчить, на думку прокурора, про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.

Листом № 7/11-2133 від 16 серпня 2021 року Дніпровська міська рада повідомила про те, що заходи на захист інтересів держави, у тому числі шляхом звернення до суду, за вказаним фактом не вживалися (т.1 а.с.1-20 ).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. /т.1 а.с. 169-189/.

Не погодившись з рішенням суду, заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції доводам позивача не було надано належної оцінки, при цьому суд не надав оцінки інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджує зайняття відповідачем спірної земельної ділянки, як і не надано оцінки акту ДМР, в якому відображено самовільне зайняття ОСОБА_1 спірної ділянки, без належних на те документів, виданих власником земельної ділянки, а Держгеокадастр проводить лише перевірки додержання вимог земельного законодавства, та не є таким власником /т.1 а.с. 196-211/.

Учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно наданої позивачем копії рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська №213 від 26 квітня 2001 року, за розглядом прохання ОСОБА_1 , відведено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1000 м2 по АДРЕСА_1 для будівництва будинку та дозволено будівництво житлового будинку на зазначеній земельній ділянці за поштовою адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 отримати дозвіл на будівництво житлового будинку районного архітектора (а.с.23 Том1).

Згідно копії дозволу на виконання будівельних робіт вбачається, що 31 січня 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області Гокуню С.В. надано Дозвіл на виконання будівельних робіт за №12/01-10 з терміном дії до 31 січня 2011 року, проектна документація затверджена та зареєстрована архітектором району (а.с.24,25 Том 1).

З копії Декларації про готовність об`єкта до експлуатації вбачається, що 25 травня 2011 року ОСОБА_1 , на підставі зазначеного Дозволу, отримав Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої під №ДП4 (а.с.26-30 Том1).

12 січня 2019 року ТОВ Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут на ім`я ОСОБА_1 виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32-36 Том 1).

В 2019 році ОСОБА_1 звертався до Дніпровської міської ради з питань відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , за результатами якої Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради надано відповідь № 8/7-1789 від 18 червня 2019 року із роз`ясненням встановленого порядку приватизації громадянами земельних ділянок по фактичному розміщенню жилих будинків, господарських будівель і споруд та необхідності надання документації із землеустрою, що посвідчують право на земельну ділянку та інші.

При цьому, Дніпровською міською радою рішення про передачу у користування чи у власність ОСОБА_1 земельної ділянки на АДРЕСА_1 не приймалося.

Відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2021 року № 272180458 державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 25.9 кв. м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 проведено 28 лютого 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101. Підставою реєстрації вказано рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська № 213 від 26 квітня 2001 року про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та дозволу на будівництво житлового будинку та декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП4 від 25 травня 2011 року - будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, прокурор обґрунтовував позов неправомірністю вибуття спірної земельної ділянки із комунальної власності до позивача ОСОБА_1 , який всупереч вимог ст. 125, 126 Земельного кодексу України самовільно зайняв земельну ділянку комунальної власності, яка розташована між домоволодіннями на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , з самовільною та безпідставною адресацією цієї земельної ділянки « АДРЕСА_1 », чим порушено права власника земельної ділянки та будівництвом ним на спірній земельній ділянці житлового будинку на підставі документів, яких не існує. За вказаним фактом ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000064. Під час досудового розслідування встановлено, що згідно з даними публічної кадастрової карти та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка комунальної власності, розташована між домоволодіннями на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не зареєстрована у встановленому законом порядку, як об`єкт цивільних прав, адреса та кадастровий номер зазначеній земельній ділянці не присвоювалися, рішення про відведення земельної ділянки, передачу її у користування чи власність не приймалися. Аналогічно не провадилися процедури адресації і землевідведення за ідентифікаційними даними « АДРЕСА_1 ».

Так, згідно з наявною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацією, як підтвердження підстави зайняття зазначеної земельної ділянки, до реєстраційної справи в електронній формі, що зберігається в Державному реєстрі речових прав, долучено електронну копію рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 213 від 26 квітня 2001 року про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_4 та дозволу на будівництво житлового будинку, відповідно до якого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 вирішено відвести останньому земельну ділянку площею 1000 кв. м на АДРЕСА_1 для будівництва будинку, дозволити ОСОБА_1 будівництво житлового будинку на виділеній земельній ділянці площею 1000 кв. м. за поштовою адресою АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_1 отримати дозвіл на будівництво житлового будинку районного архітектора, забудову ділянки проводити згідно затвердженого проекту, по закінченню 1 року з дня прийняття даного рішення довести до відома виконкому про забудову ділянки.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, рішення виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська № 213 26.04.2001 року не приймалося, натомість, виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м.Дніпропетровська прийнято рішення № 213 20 квітня 2001 року, яке стосувалося надання матеріальної допомоги громадянам за результатами розгляду їх заяв та актів обстеження матеріально-побутових умов, а не відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. Зазначене рішення зберігається в Архівному управлінні департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради. (а.с.72 Том1).

03 червня 2021 року на адресу Правобережної окружної прокуратури міста Дніпро Департаментом по роботі з активами Головного АПУ направлено відповідь за №12/19-195, в якій зазначено, що за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста містобудівні умови та обмеження або будівельні паспорти забудови земельних ділянок, розташованих, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 , не надавались, Інформація стосовно прийняття відповідних розпорядчих документів, на підставі яких були присвоєні або змінені адреси, зокрема, АДРЕСА_1 , у розпорядження управління відсутня. (а.с.40 том 1).

08 червня 2021 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області надано відповідь про відсутність у реєстрі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, станом на дату надання відповіді, інформації щодо видачі/реєстрації/скасування документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію будинків, зокрема, АДРЕСА_1 , як і відсутні документи щодо видачі ліквідованою Інспекцією ДАБК дозволу на виконання будівельних робіт №12/01-10 від 31 січня 2010 року та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП 4 від 25 травня 2011 року по об`єкту будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . (а.с.41-43 том 1).

Згідно відповіді департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області за №1004-1.15/631 від 18 березня 2019 року повідомлено, що з 01 січня 2008 року по теперішній час відсутні відомості стосовно видачі дозволу на виконання будівельних робіт №12/01/10, де замовником є ОСОБА_1 , як і встановлена відсутність листа про надання Департаментом інформації за №61 у вихідній кореспонденції департаменту за період з 14 жовтня 2014 року, дати створення територіального органу Держархбудінспекції Департаменту, по теперішній час. (а.с.44,45 том 1).

Згідно з актом робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м.Дніпра департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 08/21/72 від 04 серпня 2021 року, перевірка проводилася з питань дотримання вимог земельного законодавства України при користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .. Перевіркою встановлено, що на земельній ділянці площею 0.1955 га на АДРЕСА_1 розташовано напівзруйнований одноповерховий будинок та споруда (туалет), територія частково огороджена металевою сіткою, частково бетонним парканом, земельна ділянка поросла чагарником, будинок та споруда в занедбаному стані. За результатами перевірки встановлено відсутність документів, що посвідчують право на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речові права на земельну ділянку на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстровані.

Окружною прокуратурою до Дніпровської міської ради листами від 26 травня 2021 року за № 04/53-1251-вих.21 та 09 серпня 2021 № 04/53-293 вих.-21 на адресу Дніпровської міської ради повідомлялось про встановлені факти порушення земельного законодавства при зайнятті ОСОБА_1 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва.

Листом № 7/11-2133 від 16 серпня 2021 року Дніпровська міська рада повідомила про те, що заходи на захист інтересів держави, у тому числі шляхом звернення до суду, за вказаним фактом не вживалися.

При цьому, у листах прокурора повідомлялося, що у разі невжиття Дніпровською міською радою, її виконавчими органами заходів реагування, окружною прокуратурою буде вирішено питання щодо звернення з відповідним позовом до суду. Таким чином, зазначене свідчить, на думку прокурора, про нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів держави в передбаченому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на законних підставах отримав спірну земельну ділянку та зареєстрував право власності на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 25.9 кв. м. на АДРЕСА_1 . Підставою виникнення та реєстрації права власності на вказаний будинок є рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 213 від 26 квітня 2001 року про відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та дозвіл на будівництво житлового будинку та декларація про готовність об`єкта до експлуатації ДП від 25.05.2011 року - будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 . Позивачем обрано невірний спосіб захисту та не залучений державний орган, інтересів якого безпосередньо стосується предмет спору, яким є Держгеокадастр, не наведено належного обґрунтування прокуратурою здійснення нею у цій справі державного захисту.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У Рішенні від 05 червня 2019 року №4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

З матеріалів справи вбачається, що окружною прокуратурою скеровувались до Дніпровської міської ради листи від 26 травня 2021 року за № 04/43-1251-вих.-21 та від 09 серпня 2021 року за № 04/53-293 вих.-21, в яких повідомлялось про факт порушення земельного законодавства при зайнятті ОСОБА_1 земельної ділянки, безпідставне набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що має ознаки самочинного будівництва.

Листом від 16 серпня 2021 року № 7/11-2133 Дніпровська міська рада повідомила про те, що заходи на захист інтересів держави шляхом звернення до суду за вказаним фактом не вживались.

Прокурором дотримано передбаченого порядку та належним чином обґрунтовані підстави для звернення з даним позовом.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на уваги, а висновки суду є помилковими.

Частиною першою статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці другому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 83 ЗК України врегульоване право власності на землю територіальних громад. Так, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності, зокрема, перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом 31 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Згідно з частинами п`ятою, восьмою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Дніпровська міська рада.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Дніпровська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Дніпра, якій ця громада делегувала повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в її інтересах, повинна діяти виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом, а відтак воля територіальної громади, як власника об`єкта права комунальної власності, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону та інтересам територіальної громади.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для користування стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачає, що самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Встановлено колегією суддів та підтверджено матеріалами справи, що земельна ділянка площею 1 000 кв. м. по АДРЕСА_1 , розташована між домоволодіннями на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 відповідачу ОСОБА_1 не виділялась. Рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська за № 213 прийнято 20 квітня 2001 року та стосувалося надання матеріальної допомоги громадянам за результатами розгляду їх заяв та актів обстеження матеріально-побутових умов, а не відведення ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Згідно з актом робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м.Дніпра департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 08/21/72 від 04 серпня 2021 встановлено, що на земельній ділянці площею 0.1955 га на АДРЕСА_1 розташовано напівзруйнований одноповерховий будинок та споруда (туалет), територія частково огороджена металевою сіткою, частково бетонним парканом, земельна ділянка поросла чагарником, будинок та споруда в занедбаному стані. За результатами перевірки встановлено відсутність документів, що посвідчують право на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно речові права на земельну ділянку на АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстровані.

Таким чином, ОСОБА_1 допустив самовільне зайняття земельної ділянки, здійснивши на ній будівництво житлової будівлі, загальною площею 25.9 кв. м., яка з врахуванням обставин даної справи містить ознаки самочинного будівництва.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Отже, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.

У постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі

№ 523/6532/14-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 вказано, що у разі доведеності факту самовільного зайняття земельної ділянки та розміщення на ній самочинного будівництва, власник не позбавлений можливості захищати свої права у спосіб, який відповідатиме положенням статей 376, 391 ЦК України і статей 152, 212 ЗК України, зокрема вимагати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, звільнення земельної ділянки та приведення її у попередній стан.

Захист цивільних прав це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19) та багатьох інших.

Під неналежним способом захисту ми розуміємо такий, що не забезпечує реальне поновлення прав у випадку задоволення позову.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач поставив питання про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 1000 кв. м. на АДРЕСА_1 , розташованої між домоволодіннями на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Втім, позивачем не заявлено вимог про те, яким саме чином ОСОБА_1 має звільнити земельну ділянку з врахуванням того, що на ній розташований, згідно з актом робочої групи з питань самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території м.Дніпра департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 08/21/72 від 04 серпня 2021 року, напівзруйнований одноповерховий будинок, загальною площею 25.9 кв. м., право власності на який зареєстровано за відповідачем, та споруда (туалет), територія частково огороджена металевою сіткою, частково бетонним парканом.

В той час, коли ефективним способом захисту за цих обставин, є знесення самочинного будівництва за рішенням суду, однак, лише у разі, якщо буде доведено, що об`єкт має ознаки самочинного будівництва.

Також позивач ставить питання про скасування державної реєстрації права власності на житлову будівлю, загальною площею 25.9 кв. м., що розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , проведену на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Зайченко І.А., індексний номер рішення 45810599 від 05 березня 2019 року, номер запису про право власності 30558173, з одночасним припиненням його речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна. Втім фактично ці позовні вимоги є похідними від вирішення питання про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для задоволення позову колегією суддів відхиляються.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 09 червня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову першого заступника керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, зобов`язання вчинити певні дії та скасування державної реєстрації речових прав і стягнення судових витрат - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11 травня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Т.Р. Куценко

І.Ю.Ткаченко