справа № 635/1952/23
провадження № 2/619/448/23
04 липня 2023 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Ломанової І.А.
Справа № 635/1952/23
Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
відповідач: ОСОБА_2 .
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження позов про стягнення аліментів на утримання матері.
Стислий виклад позиції позивача.
04 квітня 2023 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Ломакіна Е.В., звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання, як непрацездатної матері, у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до зміни матеріального становища.
В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є пенсіонеркою за віком, на день подання позову її вік складає повних 69 років, єдиним джерелом її доходу є пенсія за віком. Розмір пенсії, яку вона отримує, не може у повній мірі забезпечити її мінімальні життєві потреби, а тому вона знаходяться у складному матеріальному становищі. Інших джерел доходів не має. Також вказує, що під час війни ціни на продукти харчування, необхідні ліки та комунальні послуги значно виросли, а вона часто хворіє, тому доводиться витрачати додатково кошти на ліки. За таких складних життєвих обставин, знаходячись на межі бідності та неотримавши від сина ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, вимушена звернутись з цією позовною заявою до свого сина ОСОБА_2 , який є повнолітнім та працездатним, однак не доглядає її та не допомагає матеріально, проживає окремо. Вважає, що ОСОБА_2 має можливість надавати їй матеріальну допомогу. Вона, як мати, не ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, а всіляко сприяла належному вихованню сина ОСОБА_2 . Вказує, що вона відповідає всім критеріям, передбаченим ст. 205 СК України, а тому має право на матеріальну допомогу на своє утримання, а відповідач - ОСОБА_2 має можливість надавати їй таку допомогу.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
04 квітня 2023 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Ломакіна Е.В., звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом стягнення аліментів на її утримання.
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2023 року справу передано на розгляд до Дергачівського районного суду Харківської області.
30 травня 2023 року справа надійшла до Дергачівського районного суду Харківської області.
31 травня 2023 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначено перше судове засідання на 04 липня 2023 року о 09.00 год. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в строк до 27 червня 2023 року, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 30 червня 2023 року. Запропоновано відповідачу подати до суду в строк до 03 липня 2023 року заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ломакін Е.В. не з`явилися. У поданій заяві просили справу розглядати без їх участі. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі. У разі неявки відповідача просили ухвалити заочне рішення.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. На адресу місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку разом з копіями відповідних документів, яку відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримано 13.06.2023 його батьком ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Отже, відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена 13.06.2023.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
04 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання, як непрацездатної матері, у розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до зміни матеріального становища.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 .
Мотиви суду.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Відповідно до ч.1 ст. 203 СК України, дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним.
Право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження будь-яких обставин, які свідчать про необхідність дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.
Відповідно до ст. 46 Конституції України кожному громадянину України держава має забезпечити рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією по інвалідності, державною допомогою, тощо.
Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що позивач по справі ОСОБА_1 є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 .
Судом встановлено, що відповідно до копії пенсійного посвідчення серії № НОМЕР_2 , позивач має статус пенсіонера.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Отже, суд погоджується із тим, що позивач ОСОБА_1 у правовому розумінні є непрацездатною особою в силу свого віку, отримує пенсію за віком, оскільки такий висновок відповідає вимогам закону.
Разом з тим, довідки Пенсійного фонду України про доходи з зазначенням розміру пенсії, яку ОСОБА_1 отримує за віком, матеріали справи не містять.
За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити доводи позовної зави та з`ясувати матеріальне становище позивача і її потреби в отриманні сторонньої матеріальної допомоги з боку відповідача.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч. 3 ст. 4 вказаного Закону).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2023 встановлено в розмірі 2093 гривень.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що витрати позивача складаються з витрат на придбання продуктів харчування, комунальних послуг та ліків.
Однак доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 лікується та перебуває під наглядом лікаря чи має певні захворювання, а також те, що її стан вимагає постійного прийому ліків позивачем не надано.
Також матеріали справи не містять і жодного доказу на підтвердження розміру витрат на комунальні послуги.
Отже, доказів про розмір та вид витрат, які щомісячно несе позивач на зазначені в позовній заяві потреби, нею не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
За таких обставин, аналізуючи досліджені під час розгляду справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не було надано суду належних та достовірних доказів, в розумінні ЦПК України, на підтвердження того, що розмір її щомісячних витрат перевищує розмір отримуваних нею доходів та що вона потребує додаткових коштів на своє утримання з боку відповідача.
Факт непрацездатності ОСОБА_1 та отримання нею пенсійних виплат у незначній, на її думку, сумі, не є підставою для стягнення аліментів на її утримання.
Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання матері не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77 - 80 ЦПК України, що свідчить про недоведеність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 6 статті 141 ЦПК України встановлено, що в разі, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а рішення ухвалено на користь відповідача, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 10, 11, 13, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Повне судове рішення складено 05 липня 2023 року.
Суддя Є. А. Болибок