ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5315/23 Справа № 205/438/23 Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпроський апеляційний суд у складі:

судді доповідача : Халаджи О.В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний заовд» про стягнення заборгованості по заробітній платі (суддя першої інстанції Бізяєва Н.О.)

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний заовд» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за період з квітня 2022 року по березнь 2023 року 98414,40 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний заовд» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період: з квітня 2022 по березень 2023 в розмірі 53170 гривень 10 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу, в обґрунтвання якої зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не був ознайомлений з Наказом ПрАТ «ДМЗ» № 45 від 29.03.2022 року « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Також наголошує на тому, що не згоден з висновком суду, що був залучений до виконання завдань територіальної оборони згідно визначеного роботодавцем режиму.

Вказу на те, що суд безпідставно відмовив у стягненні на його користь правничої допомги у розмірі 3000 грн.

ОСОБА_1 просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовоьнити в повному обсязі, стягнувши на його користь середнію заробітну плату за період з квітня 2022 року по березень 2023 року в розмірі 98414,40 грн та витрати на надання правової допомоги в розмірі 3000 грн.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, судом з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Представник ПрАТ «ДМЗ» Корсун С.О. просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин та ціна позову становить, 98414,40грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, (2684*100=268400). а тому розгляд справи слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 30 травня 1990 року, відповідно доРозпорядження №478/1 від 11.09.2020 року, ОСОБА_1 14.09.2020 року було прийнято на посаду слюсар - ремонтник 5 розряду (а.с. 5,47).

Між командиром добровольчого формування Дніпровської міської територіальної громади «Варта Дніпра» майором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено контракт добровольця територіальної оборони, який набирає чинності з 07.04.2022 року. В пунктах п.2 та 3 Контракту, на Добровольця, який зарахований до складу ДФТГ та уклав цей Контракт, поширюється дія статутів Збройних Сил України. На добровольця, який уклав цей Контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 КЗпП України (а.с.4).

Наказом ПрАТ «ДМЗ» №45 від 29.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, що спричинило зміни в організації виробництва і праці персоналу підприємства, обумовлені тимчасовою зупинкою обладнання виробничих підрозділів металургійного виробництва та значним скороченням обсягу виробництва…., змінено з 01.04.2022 р. на весь період дії воєнного стану істотні умови праці для всіх працівників підприємства шляхом встановлення єдиного однозмінного перервного графіка роботи з трьома робочими днями на тиждень з тривалістю робочого дня 8 годин 00 хвилин при 24-годинному робочому тижні з оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу (а.с. 49-51).

Згідно Розпорядження ПрАТ «ДМЗ» №139/Р від 29.04.2022 р. ОСОБА_1 звільнено від виконуваної роботи, на період військової служби, за загальною мобілізацією, із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітка, до дня фактичної демобілізації (а.с. 48).

Згідно Довідок Добровольчого формування Дніпровської міської територіальної громади «Варта Дніпра», щодо днів та періодів конкретного часу виконання державних та громадських обов`язків членами добровольчого формування, в якому є ОСОБА_1 вказане неступне:

від 04.08.2022 за №1182 - протягом липня 2022 (денні зміни) - 03.07.2022, 07.07.2022, 11.07.2022, 15.07.2022, 19.07.2022, 23.07.2022, 27.07.2022, 31.07.2022, (нічні зміни) - 04.07.2022, 08.07.2022, 12.07.2022, 16.07.2022, 20.07.2022, 24.07.2022, 28.07.2022, 01.08.2022.

від 30.08.2022 за №1233 протяґом серпня 2022 (денні зміни) - 01.08.2022-30.08.2022;

від 03.10.2022 за №1305 протягом вересня 2022 року (денні зміни) - 01.02.2022, 02.09.2022, 05.09.2022, 06.09.2022, 07.09.2022, 08.09.2022, 09.09.2022, 12.09.2022, 13.09.2022, 14.09.2022, 15.09.2022, 16.09.2022, 19.09.2022, 20.09.2022, 21.09.2022, 22.09.2022, 23.09.2022, 26.09.2022, 27.09.2022, 28.09.2022, 29.09.2022, 30.09.2022;

від 07.11.2022 за №1330 - протягом жовтня 2022 року (дені зміни) - 03.10.2022, 04.10.2022, 05.10.2022, 06.10.2022, 07.10.2022, 10.10.2022, 11.10.2022, 12.10.2022, 13.10.2022, 14.10.2022, 17.10.2022, 18.10.2022, 19.10.2022, 20.10.2022, 21.10.2022, 24.10.2022, 25.10.2022, 26.10.2022, 27.09.2022, 28.09.2022, 29.09.2022;

від 30.11.2022 за № 1347 - протягом листопада 2022 року (денні зміни) - 01.11.22, 02.11.22, 03.11.22, 04.11.22, 07.11.22, 08.11.22, 09.11.22, 10.11.22, 11.11.22, 14.11.22, 15.11.22, 16.11.22, 17.11.22, 18.11.22, 21.11.22, 22.11.22, 23.11.22, 24.11.22, 25.11.22, 28.11.22, 29.11.22, 30.11.22;

від 31.12.2022 за №1359 - протягом грудня 2022 року (денні зміни) - 01.12.22, 03.12.22, 05.12.22, 07.12.22, 09.12.22, 11.12.22, 13.12.22, 15.12.22, 17.12.22, 19.12.22, 21.12.22, 23.12.22, 25.12.22, 27.12.22, 29.12.22, 31.12.22;

від 31.01.2023 за №1389 - протягом січня 2022 (денні зміни) - 01.01.23, 03.01.23, 05.01.23, 07.01.23, 09.01.23, 11.01.23, 13.01.23, 15.01.23, 17.01.23, 19.01.23, 21.01.23, 23.01.23, 25.01.23, 27.01.23, 29.01.23, 31.01.23;

від 06.03.2023 за № 1412 - протягом лютого 2023 року (денні зміни) - 01.02.23, 03.02.23, 05.02.23, 07.02.23, 09.02.23, 11.02.23, 13.02.23, 15.02.23, 17.02.23, 21.02.23, 23.02.23, 25.02.23, 27.02.23;

від 21.03.2023 за 1418 - протягом березня 2023 (денні зміни) - 01.03.2023, 02.03.2023, 03.03.2023, 06.03.2023, 07.03.2023, 08.03.2023, 09.03.2023, 10.03.2023, 13.03.2023, 14.03.2023, 15.03.2023, 16.03.2023, 17.03.2023, 20.03.2023, 21.03.2023.

Згідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 , який працював на посаді слюсаря-ремонтника монтажного відділення цеху ремонту металургійного устаткування отримував заробітну плату за лютий 2022 року за 12 днів, або 96 годин відпрацьованого часу нараховано 5817,60 грн., за березень 2022 року 0 годин відпрацьованого часу нараховано 0 грн. Середньогодинна заробітна плата 60,60 грн., середньоденна заробітна плата становить 484,80 грн. (а.с.53).

В довідці АТ «Укрсиббанк» №54-2/3481 від 17.02.2023 р. зазначено, що на картковий рахунок ОСОБА_1 , за період з 01.04.2022 по 31.08.2022, було здійснення перерахування заработної плати у розмірі 20519,50 грн. (а.с. 59).

Відповідно довідки ПрАт «ДМЗ» №16.0/123 від 13.03.2023 року баланс робочого часу з квітня 2022 по березень 2023 ОСОБА_1 становив 152 днів/1216 годин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що що нарахування заробітної плати ОСОБА_1 необхідно обраховувати відповідно Довідки ПрАТ «ДМЗ» про баланс робочого часу, а саме за квітень 2022 року - березень 2023 року враховувати 152 робочі дні, заробітна плата за які мала становити: 152 (дні)*484,80 грн. (середньоденний заробіток) - 20519,50 грн. (перерахована заробітна плата на картковий рахунок ОСОБА_1 за період з 01.04.2022 по 31.08.2022)= 53170,10 грн., тому сума недоотриманої заробітної плати становить 53170,10 гривень.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦКУкраїни цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 1 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8); правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19). Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам рівні конституційні права і свободи та рівність перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (частини перша, друга статті 43); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48) .

З метою реалізації зазначених конституційних положень, визначення організаційно-правових засад запобігання та протидії дискримінації, забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина ухвалено і діє Закон «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», який вводить загальну заборону дискримінації за ознакою раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними.

Указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв?язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: "2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, отже саме з 19 липня 2022 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

В коментарі Міністерства економіки України до Закону №2352 вказано, що враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом.

В Україні з 1 січня 2022 року вступили в дію положення закону «Про основи національного спротиву».

Закон передбачає можливість створювати добровольчі формування територіальних громад, яким дозволено використовувати власну мисливську зброю. Він визначає, зокрема, такі поняття, як «національний спротив» та «територіальна оборона». Зокрема, згідно з текстом, територіальна оборона «складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових» (п.3 ст.4 Закону).

У Законі прописано, що ДФТГ - це воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади.

Відповідно до частини першої статті 119 КЗпП на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Щодо збереження середнього заробітку особам, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, суд зазначає наступне.

Пунктом 3 форми контракту добровольця територіальної оборони, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 07.03.2022 № 84, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.03.2022 за № 307/37643 (далі - Форма контракту), передбачено, що на добровольця територіальної оборони, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП.

Стаття 119 КЗпП регламентує гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

У зв`язку із цим, та враховуючи, що норми Закону № 2352 та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів добровольчих формувань територіальних громад (далі -ДФТГ), зокрема і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається.

Також слід зауважити, що частиною першою статті 119 КЗпП чітко визначено збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час. Отже, на нашу думку, роботодавець вправі вимагати від добровольця - члена ДФТГ підтвердження того, що виконання поставлених командиром завдань здійснюється у робочий час.

Відповідно до Положення про ДФТГ, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2021 № 1449 (далі - Положення), командир добровольчого формування є відповідальним за його діяльність, визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей (пункт 3 Положення). Також до функцій командира ДФТГ належить контроль за додержанням умов контракту та припинення контракту у разі порушення добровольцем його умов (пункт 23 Положення).

Відтак, саме командири ДФТГ мають здійснювати, в т.ч. і на вимогу добровольця чи його роботодавця, підтвердження виконання поставлених командиром завдань територіальної оборони у робочий час. Форма такого підтвердження не визначена законодавством, тож командир може здійснювати підтвердження будь-якими належним чином засвідченими документами, які в достатній мірі вказують на залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні.

З наведеного вбачається, що згідно Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» норми ч.3 ст. 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.

Апеляційним судом встановлено, що обмежуються права громадян на час війскового стану, в даному випадку, обмеження прав на повідомлення працівника на зміну умов праці, стосовно режиму роботи підприємства.

Доводи апеляційної скарги, що не застосовується норма стосовно повідомлення працівника за два місяці а не взагалі, зводяться до трактування Закону у власну пользу, оскільки Законом прямо передбачено, в умовах воєнного стану» норми ч.3 ст. 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються, дана норми є імперативною та не має декілька трактувань як про це зазнача позивач в апеляційній скарзі.

Доводи позивача стосовно збереження середнього заробітку під час виконання завдань територіальної оборони, спростовуються матерілами справи та судом першої інстанції було надано вичерпану відповідь на дане твердження.

Суд першої інстанції правильно врахував зміну графіку роботи на підприємстві та стягнув середній заробіток з урахуванням внесених змін у Закон, а саме про не збереження середнього заробітку під час проходження військової служби та стянув заробіток згідно робочому графіку на підприємстві, що відповідалу графіку чергувань у ДФТГ «Варта Дніпра».

Окрім того, слід зазначити, як правильно було зазначено судом першої інстанції з 19 липня 2022 року за працівниками зберігається місце роботи, проте не зберігаеється середній заробіток.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути середній заробіток з квітня 2022 року по березень 2023 року, проте з урахуванням внесення змін до Закону, позивачу підлягав сплати середній заробіток за період квітень 2022 року по 19 липня 2022 року,тобто у розмірі 20846,40 грн ( 43 дні х484,80), проте відповідачем рішення в частині розміру середнього заробітку не оскаржуввалось, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для її зменьшення.

Щодо доводів скарги стосовно стягнення правничої допомоги.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 76 від 13 січня 2023 року на суму 3000 грн , ні до суду першої інстнції ні до апеляційної не було долучено належних доказів витрат на правничу допомогу, а саме: договір про надання правничої допомоги, Акт виконаних робіт, з переліком яким саме, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задовленні стягненні даної суми у зв`язку із недоведеністю.

Аргументи апеляційної скарги висновків судів не спростовують, за своїм змістом зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи щодо доведеності заявлених позивачем вимог,

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська