КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6223/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Борисової О.В.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та його представника - адвоката Гречко Наталії Олександрівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 грудня 2022 року (суддя Пономаренко Н.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії державного управління при Президентові України, третя особа: Київський національний університет імені Тараса Шевченка про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі,

встановив:

у вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу голови комісії з реорганізації Національної академії державного управління при Президентові України від 19 серпня 2021 року №599-ОС про його звільнення, поновлення на посаді начальника відділу правового забезпечення Національної академії державного управління при Президентові України з 21 серпня 2021 року та стягнення судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 3 жовтня 2017 року на підставі наказу №715-ОС його призначено на посаду начальника відділу правового забезпечення Національної академії державного управління при Президентові України в порядку переведення із займаної посади відповідно до ст.32 КЗпП України, однак наказом голови комісії з реорганізації Національної академії державного управління при Президентові України його було звільнено із займаної посади на підставі наказу від 19 серпня 2021 року №599-ОС.

Позивач вважав, що вказаний наказ є незаконним, а його звільнення відбулося з порушенням норм законодавства про працю, оскільки трудові відносини з ним були припиненні без написання ним заяви на звільнення.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог та стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що законодавством чітко визначено, що особа переводиться до іншого підприємства після припинення трудового договору з власником, а ніяк не просто написавши заяву на адресу до іншого підприємства.

Позивач стверджує, що його було звільнено з посади на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України, проте жодної згоди на таке звільнення він не надавав. Крім того написання заяви щодо прийняття його на роботу на адресу іншого підприємства, а не на адресу

безпосереднього роботодавця, розцінювати як надання згоди на звільнення в жодному разі неможливо.

Позивач звертає увагу суду, що в наказі про його звільнення зазначено, що підставою звільнення є його заява, проте відповідачем такої заяви до матеріалів справи долучено не було.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гречко Н.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позивачем було написано заяву на переведення, оскільки заява, долучена до матеріалів справи, є заявою про прийом на роботу до майбутнього роботодавця, що є підставою для укладення трудового договору.

Представник позивача вважає, що фактично позивача було примусово звільнено без отримання його згоди та переведено до нового роботодавця.

Представник позивача зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки позивач не отримував наказу від 19 серпня 2021 року №599-ОС про його звільнення, а продовжував працювати на тому ж місці. Посилання в рішенні суду на підпис позивача в книзі реєстрації наказів з особового складу є помилковим, оскільки підписи в книзі реєстрації наказів схожі між собою та проставлені особою, яка його склала. При цьому суд не звернув увагу, що числа містяться в зростаючому порядку, крім дати наказу позивача, який фактично не був підготовлений, бо відсутня заява на звільнення.

Представник позивача посилається на те, що розрахунок при звільненні з позивачем своєчасно не проведено, оскільки фактично рішення про звільнення було прийнято після 19 серпня 2021 року та з метою усунення недоліків роботодавець 27 серпня 2021 року прийняв наказ №603-ОС про внесення змін до наказу від 19 серпня 2021 року №599-ОС. При цьому, суд першої інстанції не встановив дату фактичного проведення розрахунку при звільненні, який було здійснено 3 вересня 2021 року.

Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наказу Міністерства освіти і науки України від 16 березня 2021 року №316 «Про реорганізацію закладів освіти», додаток якого містить склад комісії реорганізації, до якої включено позивача за посадою начальника відділу правового забезпечення Національної академії державного управління при Президентові України. Реорганізація продовжується, а склад комісії не змінювався, у зв`язку з чим позивач продовжує виконувати функції, пов`язані з припиненням діяльності відповідача.

Також представник позивача посилається на порушення судом першої інстанції норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що свідчить відсутність будь-якого аналізу з боку суду змісту позовної заяви, додаткових пояснень з боку позивача, відсутність жодної відповіді з боку суду на аргументи представника позивача та наведення мотивів з боку суду щодо свого ж рішення.

Крім того представник позивача стверджує, що суд першої інстанції не намагався аналізувати справу і давати відповіді на конкуренцію норм права в її фабулі, оскільки суд в оскаржуваному рішенні дослівно відтворив письмові пояснення третьої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу Київський національний університет імені Тараса Шевченка просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що ініціатором переведення позивача був університет, який запропонував йому роботу, а позивач погодився на неї, написавши відповідну заяву. Таким чином, наявна домовленість двох підприємств (Академії в особі Голови комісії з реорганізації, яка є проректором Університету, та Університету) і згода ОСОБА_1 на його переведення викладена у заяві від 29 липня 2021 року.

Крім того третя особа вважає, що законодавством про працю не встановлено форму надання згоди працівника на переведення, така згода може бути висловлена як в усній, так

і в письмовій формі. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд, зокрема, у постанові від 3 липня 2019 року у справі №705/4426/16-ц та постанові від 19 грудня 2022 року у справі №242/4122/20, на яку посилається представник позивача.

Відповідач, будучи повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.189, 197), у судове засідання свого представника не направив, судові повістки повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», що є підставою для висновку про вручення судової повістки відповідачу відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, тому колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника відповідача згідно положень ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Гречко Н.О., яка підтримала доводи апеляційних скарг, пояснення представника третьої особи - адвоката Мельник Т.М., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 6 квітня 2017 року позивач перебував у трудових правовідносинах з Національною академією державного управління при Президентові України, з 3 жовтня 2017 року займав посаду начальника відділу правового забезпечення.

Указом Президента України від 05 листопада 2020 року № 487/220 «Про впорядкування використання об`єктів державної власності, що перебувають в управління Державного управління справами», Національну академію державного управління при Президентові України передано до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

На виконання зазначеного указу, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2021 року № 147 «Деякі питання реорганізації закладів освіти» вирішено реорганізувати Національну академію державного управління при Президентові України шляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 316 від 16 березня 2021 року вирішено реорганізувати Національну академію державного управління при Президентові України шляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка як структурного підрозділу.

Наказом № 599-ос голови комісії з реорганізації Національної академії від 19 серпня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 25 серпня 2021 року в порядку переведення до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, пункт 5 статті 36 КЗпП України.

25 серпня 2021 року ОСОБА_1 прийнято на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського націального університету імені Тараса Шевченка за переведенням з Національної академії державного управління при Президентові України на умовах строкового трудового договору на підставі наказу №08-3263-04 від 16 серпня 2021 року.

30 вересня 2021 року ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що переведення позивача на роботу до Київського національного університету імені Тараса Шевченка відбулося на підставі заяви позивача, тобто за його згодою, тому порушень трудового законодавства при його звільненні під час судового розгляду встановлено не було.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина 1 статті 32 КЗпП України визначає, що переведення на іншу роботу на

тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Особливістю переведення працівника на інше підприємство є те, що працівник припиняє трудові відносини з одним роботодавцем і укладає трудовий договір з іншим. Ініціатором переведення може бути як сам працівник, так і роботодавець, заінтересований у переведенні працівника.

Після звільнення працівника, у зв`язку з переведенням його на роботу на інше підприємство такий працівник має бути прийнятий на роботу на підприємство, на яке його запрошено, не пізніше наступного дня після звільнення з попереднього підприємства, якщо не було обумовлено іншої дати.

Відповідно до частини п`ятої статті 24 КЗпП України особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суду першої інстанції Київським національним університетом імені Тараса Шевченка надана заява ОСОБА_1 від 29 липня 2021 року про прийняття його на посаду провідного фахівця юридичного відділу за строковим трудовим договором з 26 серпня 2021 року в порядку переведення з Національної академії державного управління при Президентові України.

Отже, переведення позивача на іншу роботу було здійснено за його згодою.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

При реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до іншої юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й у трудових відносинах, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Це зумовлено тим, що внаслідок реорганізації, на відміну від ліквідації, припиняється лише сама юридична особа як така, а її діяльність триває, але вже не в колишній, яка існувала до реорганізації, а в новій організаційно-правовій формі юридичної особи.

Отже, в результаті реорганізації юридичної особи суб`єктивні права та обов`язки, котрі належали їй, стають правами та обов`язками нових чи оновлених утворень, котрі продовжують свою господарську діяльність, як правило, на зміненій за обсягом майновій базі, тобто наступає повне (універсальне) правонаступництво.

Крім того, приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати і далі, але вже в більшому масштабі, а організація, яку приєднують припиняє свою діяльність. При цьому до іншої юридичної особи переходять усе майно, права та обов`язки припиненої юридичної особи.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням (оновленням) іншої, яка буде виконувати повноваження установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Тобто, у разі реорганізації здійснюється переведення працівників за їхньою згодою на підприємство, яке є правонаступником. У разі відсутності на підприємстві, яке є правонаступником, вакантних посад (робочих місць) можливе переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач був прийнятий на роботу до Київського національного університету імені Тараса Шевченка за переведенням, тобто трудові права позивача порушені не були, а держава виконала свій обов`язок працевлаштувати позивача у зв`язку із реорганізацією Національної академії державного управління при Президентові України.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не надавав згоди на його звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і відповідної заяви до Національної академії державного управління при Президентові України не подавав, а відтак його звільнення було незаконним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки подавши заяву до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про прийняття на посаду за переведенням з Національної академії державного управління при Президентові України, ОСОБА_1 висловив згоду на своє звільнення у зв`язку із переведенням, а враховуючи приєднання Національної академії державного управління при Президентові України до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, відповідач мав правові підстави враховувати заяву ОСОБА_1 від 29 липня 2021 року.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача - адвоката Гречко Н.О. на те, що фактично позивача було примусово звільнено без отримання його згоди та переведено до нового роботодавця, належними доказами не підтверджені, а під час судового розгляду не було встановлено, що заяву від 29 липня 2021 року ОСОБА_1 написав під примусом, і на такі обставини позивач у позовній заяві не посилався.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що позивач не отримував наказ про своє звільнення та продовжував працювати на своєму робочому місці, не є підставою для задоволення позовних вимог, так як не свідчать про незаконність звільнення позивача з Національної академії державного управління при Президентові України. Крім того, судом встановлено, що з 26 серпня 2021 року позивач приступив до роботи у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка, де отримував заробітну плату та був звільнений 30 вересня 2021 року за згодою сторін.

Крім того, перевіряючи доводи представника позивача, апеляційним судом встановлено, що 25 серпня 2021 року ОСОБА_1 особисто здав до Київського національного університету імені Тараса Шевченка свою трудову книжку, 26 серпня 2021 року подав заяву про встановлення йому доплати до посадового окладу.

Твердження представника позивача про несвоєчасний розрахунок з позивачем при його звільненні та не встановлення судом дати фактичного розрахунку, на думку колегії суддів, правового значення при вирішенні даного спору не має, так як позивачем не були заявлені позовні вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати, виплат при звільненні або середнього заробітку у зв`язку із несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Доводи апеляційної скарги представника позивача, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивача включено до складу комісії з реорганізації Національної академії державного управління при Президентові України за посадою, яку він займав в академії, і реорганізація продовжується, а склад комісії не змінювався, не є підставою для висновку про незаконність звільнення позивача, так як до складу комісії входять також і працівники Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Ні позовна заява, ні апеляційні скарги не містять обґрунтування, у чому полягає порушення трудових прав ОСОБА_1 звільненням його за пунктом 5 ст. 36 КЗпП України та подальше прийняття його на роботу до Київського національного університету імені Тараса Шевченка по переведенню. Не були встановлені такі обставини і під час апеляційного розгляду.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та недоведеними, а відтак суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд не проаналізував змісту позовної заяви, додаткових пояснень позивача, не надав відповіді на аргументи представника позивача та не навів мотивів свого рішення, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд навів обґрунтування прийнятого рішення.

При цьому суд не має обов`язку аналізувати зміст позовної заяви та пояснень позивача та надавати відповіді на всі аргументи сторони позивача.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Разом з тим, суд завжди повинен знаходити розумний баланс між вмотивованістю судового рішення як гарантією реалізації принципу верховенства права та часом, витраченим на пошук відповідей на всі без винятку аргументи сторін.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) з цього питання виробив практику пошуку відповідного балансу. Так, у ряді його рішень міститься вказівка на те, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).

Суд першої інстанції розглянув доводи позивача стосовно його незаконного звільнення, надав їм відповідну оцінку та зазначив, що підстав для висновку про порушення трудових прав позивача при його звільненні з Національної академії державного управління при Президентові України встановлено під час судового розгляду не було.

Ні апеляційна скарга позивача, ні апеляційна скарга представника позивача не містять доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, тому колегія суддів не встановила підстав для скасування рішення

суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника - адвоката Гречко Наталії Олександрівни залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 грудня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

О.В. Борисова