Провадження 2/127/3955/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Сичук М.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дідик Ігор Миколайович, про забезпечення позову до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

В провадження суду надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дідик І.М., до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини.

Одночасно із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення зазначеного позову, в якому заявник просить забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити присутність дитини ОСОБА_3 у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин та призначення регулярних зустрічей ОСОБА_1 , як матері, та ОСОБА_3 , як сина, у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин. Витрати на послуги дитячого психолога ОСОБА_4 покласти на заявника.

Згідно доводів заяви оскільки заявнику чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною, що може істотно ускладнити виконання остаточного рішення суду про визначення місця проживання їх спільної дитини та призвести до фактичної неможливості його виконання з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та сином, просить задовольнити заяву про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який прохає застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 ( 78912 ) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ( рішення у справі «Olsson v. Sweden» ( № 2 ) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07.08.1996, § 78 ).

Відповідно до ст. 141, 153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини ( ч. 1- 3ст. 157 СК України).

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04.09.2018 «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення ст. 8 «Конвенції…» щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 127/31828/19, а саме : «зустрічі матері/батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи що цей спір виник із сімейних правовідносин».

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25.11.2020 в справі № 760/15413/19 ( провадження № 61-9164св20 ), від 25.08.2020 в справі № 466/2317/20 ( провадження № 61-11539ск20 ).

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову та докази надані в їх підтвердження вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про встановлення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене захід забезпечення позову, запропонований заявником, у вигляді зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити присутність дитини ОСОБА_3 у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин. та призначення регулярних зустрічей ОСОБА_1 , як матері, та ОСОБА_3 , як сина, у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин, відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права ОСОБА_2 та інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та сином.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає.

Як зазначає заявник у своїй заяві після фактичного припинення подружнього життя, за домовленістю сторін, малолітня дитина ОСОБА_3 залишився проживати із матір`ю та перебував на її утриманні, оскільки батько не брав участі у вихованні дитини та обмежувався лиш не частими побаченнями із сином за своїм місцем проживанням або у громадських місцях та закладах розважального характеру. У свою чергу позивач, розуміючи важливість спілкування сина із батьком для його всебічного розвитку та поважаючи право батька на спілкування із сином, ніколи не чинила опір такому спілкуванню, а навпаки - всіляко сприяла такому.

Так, як стверджує Позивач, 29 січня 2021 року після завершення уроків у школі, де на той час навчався спільний син Сторін, батько забрав дитину аби «зводити його на дріфт» та провести із сином вихідні дні (за усною домовленістю Сторін протягом січня 2021 року вихідні дні син проводив у батька за місцем його проживання). Батько дитини обіцяв привезти сина додому (за місцем проживання матері, де і мешкав син Сторін) у неділю 31.01.2021 року. Проте, цього зроблено не було. Як стверджує Позивач, із того часу та станом на день подання цієї позовної заяви дитина залишається із батьком..

Таким чином, всупереч домовленості сторін, як стверджує Позивач, без відома та без згоди матері, шляхом обману, ОСОБА_2 відібрав дитину у матері та силоміць змінив місце проживання сина - всупереч чинному законодавству України.

Як стало відомо пізніше, батько також змінив місце навчання дитини, перевівши її у іншу школу. У свою чергу різка зміна місця проживання дитини, місця його навчання, оточення (друзів, вчителів тощо) та головне - неможливість спілкуватися із рідною матір`ю - призвело до невиправданого стресу дитини.

Із того часу та станом на день подання цієї позовної заяви, як стверджує позивач, батько чинить перешкоди для зустрічей матері із сином (не повідомляє про поточне місцезнаходження дитини, уникає домовленостей про спільне дозвілля матері та сина, вимикає телефон дитини аби запобігти спілкуванню матері із сином за допомогою телефонного зв`язку тощо).

Відтак, позивач позбавлена можливості реалізовувати своє право на спілкування із сином та можливості брати участь у його вихованні, право та прямий обов`язок на що передбачені положеннями чинного законодавства України.

Окрім того, на глибоке переконання позивача, дитина зазнає серйозного психологічного впливу з боку третіх осіб (батька, бабусі по батьковій лінії тощо) спрямованого на руйнування батьківського зв`язку між Позивачем, як матері, та сином, а також формування у дитини негативного образу матері аби він сприймав останню як ворога. Як наслідок таких дій, наразі між матір`ю та сином фактично відсутній психоемоційний контакт. На думку Позивача, такі дії вчиняються насамперед аби деморалізувати її та нав`язати почуття відчаю та безпорадності, що в свою чергу призведе до залишення будь-яких зусиль добитися зустрічей із сипом та залишити стан речей таким, яким він є зараз.

Крім того, прохає суд взяти до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 по справі № 402/428/16-ц Верховний Суд зазначив, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 ( заява № 2091/13 ) ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування : по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язок із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини ( ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Також, заявник звертає увагу суду на недобросовісну поведінку ОСОБА_5 та порушення останньою ряду статей СК та КК України, а саме : позивач самочинно змінив з 31.01.2021 місце проживання їх сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого порушились соціальні зв`язки дитини ( відвідування дошкільного закладу, гуртків, забезпечення медичного супроводу дитини за постійним місцем проживання ), дитина зазнає психологічного страждання через відсутність емоційного зв`язку з обома батьками. Не дозволяє йому бачитись з дитиною, приймати участь в його вихованні та не повідомляє їй про його місцезнаходження.

Одноособово розірвав всі соціальні зв`язки, малолітня дитина зазнає психологічного тиску через бажання повернутись додому та відсутність зв`язку з матір`ю, змінилось соціальне оточення дитини, що порушило її стабільність життя та інтереси, призвело до невиправданого розриву встановлених соціальних зв`язків, що вже сформовані у дитини в її віці на даний час, що жодним чином не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ст.151-153 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити :

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування ( для юридичних осіб ) або ім`я ( прізвище, ім.»я та по батькові - для фізичних осіб ) заявника, його місцезнаходження ( для юридичних осіб ) або місце проживання чи перебування ( для фізичних осіб ), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків ( для фізичних осіб ) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 п. 3, ч. 3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії…, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заява представника ОСОБА_1 адвоката Дідика І.М. про забезпечення позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у п. 3 якої передбачено, що позов може забезпечуватись встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною 10 ст. 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд ( суддя ) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 «Конвенції про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти : по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 ( 78912 ) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага ( рішення у справі «Olsson v. Sweden» ( № 2 ) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78 ).

Відповідно до ст.141,153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини ( ч. 1- 3 ст. 157 СК України ).

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

У рішенні від 04.09.2018 «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» ( заява № 6221/14 ) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення ст. 8 «Конвенції…» щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 127/31828/19, а саме : «зустрічі матері/батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи що цей спір виник із сімейних правовідносин».

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25.11.2020 в справі № 760/15413/19 ( провадження № 61-9164св20 ), від 25.08.2020 в справі № 466/2317/20 ( провадження № 61-11539ск20 ).

Обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, та докази, надані на їх підтвердження, свідчать про наявність фактичних обставин, з яким закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи предмет позову, обраний позивачем вид його забезпечення в частині зобов`язання відповідача надати йому можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком.

Тривалий розгляд справи без можливості спілкування дитини з матір`ю може призвести до втрати емоційного зв`язку між матір`ю та дитиною, що в свою чергу ускладнить або зробить неможливим виконання можливого судового рішення про задоволення його позову.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, і саме під час вирішення даного спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суддя вважає, що забезпечення позову до ухвалення судового рішення шляхом зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити присутність дитини ОСОБА_3 у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин. та призначення регулярних зустрічей ОСОБА_1 , як матері, та ОСОБА_3 , як сина, у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин, є співмірним заявленим вимогам, відповідає інтересам дитини на контакт із матір`ю і не порушує права відповідача, як батька. Крім того, для дотримання інтересів перш за все дитини і уникнення зловживання правами сторін, балансу інтересів сторін, то такі контакти необхідно проводити у присутності психолога та служби у справах дітей.

Суддя вважає, що зустрічі матері з дитиною у зазначені періоди часу будуть сприяти відновленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як матері так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку, якщо позов буде задоволено.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування відповідних норм права, наведених Верховним Судом в постанові від 04.04.2018 ( справа №344/16653/16-ц ).

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі та у разі постановлення ухвали без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову, копія ухвали надсилається особі, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, негайно після її виконання.

Керуючись ст. 151 - 153, 208 - 210, 293 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дідик Ігор Миколайович, про забезпечення позову до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити присутність дитини ОСОБА_3 у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин.

Призначити регулярні зустрічі ОСОБА_1 , як матері, та ОСОБА_3 , як сина, у кабінеті дитячого психолога ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , щосуботи о 14:00 тривалістю 50 хвилин.

Витрати на послуги дитячого психолога ОСОБА_4 покласти на заявника ОСОБА_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Копію ухвали надіслати сторонам по справі.

Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвалу про забезпечення позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: