Справа № 758/6760/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2023 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва

у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,

з участю секретаря судового засідання Довгалюк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив стягнути відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 764 053,31 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 637 445,24 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з 27.04.2018 по 26.04.2023 він працював в Державному підприємстві зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на посаді директора. 12.01.2023 на підставі наказу Міністерства економіки України з особового складу №2-П позивач був звільнений із займаної посади на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП, однак в порушення вимог ст. 115 КЗпП розрахункові кошти йому у день звільненні виплачені не були та з боку підприємства склалась заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в сумі 1 764 053,31 грн. У зв`язку із цим позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості по заробітній платі, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 637 445,24 грн. (розрахований позивачем згідно розрахунку 15 161,53 грн. х 108 робочих днів).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.06.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О.

Ухвалою суду від 20.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив.

20.07.2023 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнано частково, а саме визнано наявність у підприємства заборгованості перед позивачем із виплати заробітної плати, що склалася станом на 14.07.2023, у розмірі 1 247 003,60 грн. В іншій частині позову, в тому числі й у вимозі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідача просив відмовити.

20.09.2023 від представника відповідача до суду надійшли уточнення щодо залишку непогашеної заборгованості по заробітній платі перед позивачем, яка станом на 12.09.2023 склала 1 039 075,51 грн.

25.09.2023 представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 992 052,30 грн. заборгованості по заробітній платі та 1 970 998,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (з розрахунку 15 161,53 грн. х 130 робочих днів).

Ухвалою суду від 25.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

08.11.2023 від представника відповідача до суду надійшли уточнення щодо залишку непогашеної заборгованості по заробітній платі перед позивачем, яка станом на 08.11.2023 склала 795 103,13 грн.

21.11.2023 до суду надійшло заперечення представника відповідача щодо вимог відносно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

11.12.2023 від представника відповідача до суду надійшли уточнення щодо залишку непогашеної заборгованості по заробітній платі перед позивачем, яка станом на 11.12.2023 склала 557 288,17 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Представником відповідача також подано до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду директора ДПЗД «Укрінтеренерго» терміном п`ять років, а саме з 27.04.2018 по 26.04.2023, на підставі наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №50-к/н від 26.04.2018 та контракту з керівником ДПЗД «Укрінтеренерго» від 27.07.2018, реєстраційний №3-е/18.

Факт перебування позивача у трудових відносинах із відповідачем підтверджується наявними у справі довідками про доходи видані ДПЗД «Укрінтеренерго» та сторонами не оспорюється.

Наказом Міністерства економіки України з особового складу №2-П від 12.01.2023 позивач був звільнений із займаної посади на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується матеріалами справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на дату його увільнення у відповідача була наявна перед ним заборгованість по виплаті заробітної плати за попередні періоди, тобто за місяці роботи в 2022-2023 роках, що станом на 06.04.2023 складала суму 1 746 053,31 грн.

Разом з тим, 25.09.2023 представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій, із урахуванням часткового добровільного погашення заборгованості відповідачем, він просив стягнути з відповідача на користь позивача лише 992 052,30 грн. такої заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується, що за час розгляду справи судом відповідачем було частково погашено позивачу заборгованість по виплаті заробітної плати, а саме: за період з 06.03.2023 по 10.07.2023 - у загальному розмірі 531 716,67 грн.; з 25.09.2023 по 08.11.2023 - 246 120,11 грн.; з 14.11.2023 по 06.12.2023 - 251 846,34 грн.

Таким чином, пред`явлений позивачем до стягнення розмір заборгованості по заробітній платі є обґрунтованим.

Вирішуючи позовні вимоги у цій частині, суд керується наступним.

Згідно із ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 вказаного Закону працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації здійснюється в день звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.

Судом встановлено, що ДПЗД «Укрінтеренерго» станом на 11.12.2023 має заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі у розмірі 557 288,17 грн.

Такий розмір заборгованості визнається та не оспорюється відповідачем, про що свідчать заяви представника відповідача щодо уточнення залишку непогашеної заборгованості, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, для розрахунку вихідної допомоги і середнього заробітку за весь час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до довідки ДПЗД «Укрінтеренерго» його середньоденна заробітна плата за період з 01.11.2022 по 31.12.2022, з урахуванням податків та зборів, склала 15 161,53 грн. Таким чином, оскільки з моменту звільнення по день подачі позову до суду минуло 108 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 1 637 445,24 грн.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги у цій частині та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 970 998,90 грн., що обрахований ним за період з 13.01.2023 по 13.07.2023, тобто за 130 днів, виходячи із розрахунку 15 161,53 грн. х 130 робочих днів.

Представник відповідача вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, оскільки саме з вини позивача, як директора підприємства, утворилася така заборгованість.

Оцінюючи доводи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень у цій частині, суд враховує наступне.

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою про доходи позивача, виданою ДПЗД «Укрінтеренерго», його середньоденна заробітна плата з урахуванням податків та зборів за період з 01.11.2022 по 31.12.2022 склала 15 161,53 грн., середньомісячна заробітна плата з урахуванням податків і зборів - 454 845,90 грн.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДПЗД «Укрінтеренерго» та був звільнений 12.01.2023.

З позовом до суду він звернувся 13.06.2023.

Встановлено також, що з 01.01.2023 по 31.12.2023 на підприємстві було запроваджено 4-денний робочий тиждень, що підтверджується наказом ДПЗД «Укрінтеренерго» №86 від 25.10.2022.

Отже, кількість робочих днів з дати звільнення позивача 12.01.2023 по дату його звернення до суду 13.06.2023 становить 86 днів.

Із урахуванням наведеного, сума середнього заробітку за вказаний період складає 1 303 891,58 грн. (86 робочих днів х 15 161,53 грн.).

При цьому, приймаючи до уваги правовий висновок Верховного Суду України, наведений у постанові від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133, згідно з яким у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, суд визнає безпідставними доводи представника відповідача про те, що заборгованість по виплаті заробітної плати виникла з вини позивача, який був директором підприємства.

Посилання представника відповідача, що заборгованість по виплаті заробітної плати утворилася внаслідок недбалих дій позивача та неналежного виконання ним своїх обов`язків як директора підприємства, в ході судового розгляду не підтверджена жодним як належним, так і допустимим доказом. Крім того, вказані обставини, на які посилається представник відповідача, не є підставою для невиплати заробітної плати працівнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому Верховний Суд зазначив, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Таку точку зору у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а тому суд, беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені в постанові від 26.06.2019, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що під час звільнення позивача відповідачем, як роботодавцем, з останнім не було проведено у день звільнення розрахунок у повному обсязі, а також беручи до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати, яка встановлена судом, станом на 12.12.2023 складає 557 288,17 грн., суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат за період з 12.01.2023 по 13.06.2023 в сумі 55 728,80 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку.

Із урахуванням наведеного, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У позовній заяві позивачем було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, в розмірі 20 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, повноваження адвоката Лєшкова Г.Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2161 від 24.03.2005, видане Головою Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури на підставі рішення №18-10-16 від 24.03.2005) як представника ОСОБА_1 підтверджується ордером №1293687 від 13.06.2023.

Положення частин першої та другої ст. 137 ЦПК України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина перша ст. 76 ЦПК України).

З огляду на вищевикладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності вчинення відповідних дій адвокатом, значимості таких дій у справі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн.

На думку суду, саме такий розмір витрат є об`єктивним та співмірним із виконаною адвокатом роботою у цій справі, а тому вимоги позивача у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 23, 81, 89, 141, 247, 258, 259, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 557 288 (п`ятсот п`ятдесят сім тисяч двісті вісімдесят вісім) гривень 17 копійок.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.01.2023 по 13.06.2023 включно у розмірі 55 728 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот двадцять вісім) гривень 80 копійок.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти вимог позивача відмовити.

Стягнути з Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 2147 (дві тисячі сто сорок сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне найменування сторін по справі:

- позивач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач - Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», місцезнаходження: м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 85, .

Повний текст рішення складено 22.12.2023.

Суддя Олена КОВБАСЮК