Справа № 303/2005/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кожух О.А., Кондор Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Гутій О.В., за позовом ОСОБА_1 до Івановецької сільської ради, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

встановив:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Івановецької сільської ради, третьої особи ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював директором комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з 31 грудня 2021 року, відповідно до розпорядження голови Івановецької сільської ради №320/04-01 від 31 грудня 2021 року на підставі укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року з строком дії такого з 30.12.2021 року до 30.12.2024 року.

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року на підставі п.2 ч.2.2 контракту №1 від 31 грудня 2021 року дію вищезазначеного документу припинено з 11 лютого 2022 року відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України. Відповідно з 11 лютого 2022 року його звільнено із займаної посади.

Звільнення вважає незаконним з наступних підстав: п.2 ч.2.2 Контракту №1 від 30 грудня 2021 року передбачає вимоги, що роботодавець має право: звільняти керівника комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з посади «...у разі закінчення строку дії цього контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушення керівником вимог законодавства та умов цього контракту»; контракт №1 від 30 грудня 2021 року укладений строком на 3 роки і діє до 30.12.2024 року, жодних звернень, вимог на адресу керівництва Івановецької сільської ради щодо звільнення його із займаної посади за власним бажанням з моменту працевлаштування не надходило; з жодними даними щодо порушення ним вимог законодавства та умов контракту №1 від 30 грудня 2021 року його не ознайомлено, до відповідальності не притягувався.

З 11 лютого 2022 року він не працює, його заробітна плата (посадовий оклад) відповідно п.3.1 укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року становить 22000,00 гривень. Станом на 11 березня 2022 року йому не виплачено заробітну плату за січень, та 11 днів лютого поточного року. Вимушений прогул склав 28 днів, а тому борг за відпрацьований час та вимушений прогул складає 51 000, 00 гривень.

Також вказує, що в період з 07.02.2022 року по 11.02.2022 року він перебував на лікарняному, що підтверджується медичним висновком про тимчасову непрацездатність № НА46-С48А-7РАМ-В8Р4. Трудову книжку він отримав поштою 15.02.2022 року.

Зважаючи на викладене, він 01.03.2022 року звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Івановецької сільської ради Мукачівського району про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. Однак, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.170 КАСУ, так як позов не належить розглядати за статтями адміністративного судочинства, оскільки позивач не перебуває на публічній службі.

Враховуючи вищевказані обставини, просив суд:

- визнати протиправним розпорядження виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року;

- визнати дії виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 протиправними;

- винести окрему ухвалу про самоуправство виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2;

- поновити його на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради»;

- стягнути з Івановецької сільської ради на його користь заробітну плату за пророблений час з 1 січня 2022 року та час вимушеного прогулу з 12 лютого 2022 року до дня поновлення на роботі, яка на день пред`явлення позову становить 51000,00 гривень.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено через пропуск місячного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору .

ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. В обґрунтування скарги вказує, що суд першої інстанції, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, прийшов до висновку про те, що оспорюване розпорядження № 1/02-06 «Про припинення контракту з ОСОБА_1 » видане з порушенням норм трудового законодавства, не відповідає умовам контракту, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 , поновленню на роботі зі стягненням заробітку за час вимушеного прогулу. Суд правильно прийшов до висновку про незаконність звільнення його з роботи на підставі ст. 36 п. 8 КЗпП України. Однак, з процесуальних мотивів, суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив у зв`язку з пропуском місячного строку позовної давності.

Однак вважає, що судом не дано оцінки наступним обставинам та наявним доказам, що містяться у матеріалах справи.

Так, вважаючи неправомірними дії посадових осіб Івановецької сільської ради після незаконного звільнення, 01 березня 2022 року він звернувся з позовною заявою до Закарпатського окружного адміністративного суду про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити певні дії, про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу.

14 березня 2022 року ним безпосередньо у Закарпатському окружному адміністративному суді отримано ухвалу суду про відмову у відкритті провадження так як позов не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства та тим, що даний трудовий спір належить розглядати в суді загальної юрисдикції. 14 березня 2022 року ним було подано до Мукачівського міськрайонного суду позовну заяву до Івановецької сільської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними дії, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Провадження в справі було відкрито.

Додатково, заявою до Мукачівського міськрайонного суду від 04 травня 2022 року ним було надано копії відповідних документів Закарпатського окружного адміністративного суду з відповідним проханням визнати дані обставини як поважні причини для поновлення судом строків, встановлених ст. 233 КЗпП, що стосується вирішення трудового спору у справі про звільнення та поновлення на роботі.

Вказує, що в оскаржуваному рішенні жодним чином не надано оцінки вказаним фактичним обставинам, що стосуються поважності пропуску строку звернення до суду, тим більше не мотивується їх поважність.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши наявність трудового спору, та підставність заявлених позовних вимог, не вирішив спір по суті та безпідставно відмовив у задоволенні позову внаслідок пропуску місячного строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі.

У судове засідання Івановецька сільська рада, третя особа: ОСОБА_2 повторно не з`явились. Третя особа: ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи бо перебуває в Мукачівському міськрайонному суді на розгляді адміністративної справи.

За правилами пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Довідкою Закарпатського апеляційного суду від 24.02.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі електронного листа надісланого Івановецькій сільській раді на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а.с. 158.

Третій особі: ОСОБА_2 надіслано судову повістки про виклик в судове засідання у формі текстового повідомлення в додатку "Viber" на його особистий номер мобільного телефону.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що відповідач і третя особа надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності відповідача і третьої особи не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка Івановецької сільської ради, третьої особи: ОСОБА_2 , не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з огляду на такі мотиви.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що здійснення Івановецькою сільською радою звільнення ОСОБА_1 з посади директора Комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» згідно приписів пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України є незаконним. Та не дивлячись на це у задоволенні позову було відмовлено через те, що ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом про звільнення з пропуском місячного строку передбаченого частиною 2 статті 233 КЗпП України.

Перевіривши дані висновки суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з тим висновком, що позивач звернувся до суду з позовом про вирішення трудового спору з пропуском строку, установленого частиною 2 статті 233 КЗпП України з неповажних причин, відповідно до наступних доводів.

Під час апеляційного розгляду, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 працював директором комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з 31 грудня 2021 року відповідно до розпорядження голови Івановецької сільської ради №320/04-01 від 31 грудня 2021 року на підставі укладеного контракту № 1 від 30 грудня 2021 року строк дії якого з 30.12.2021 року по 30.12.2024 року, а.с. 4.

Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради №1/02-06 від 31 січня 2022 року на підставі п.2 ч. 2.2 контракту №1 від 31 грудня 2021 року дію вищезазначеного документу припинено з 11 лютого 2022 року відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України (а.с.5).

Переглядаючи дану цивільну справу, колегія суддів наголошує на тій обставині, що Івановецька сільська рада Мукачівського району не подавала на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу. А звідси, Івановецька сільська рада Мукачівського району визнала рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року законним та обґрунтованим.

Відтак, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які стосуються строків звернення з позовом за вирішенням трудового спору.

Однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин є строк звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору. Такий строк згідно із частиною 1 статті 233 КЗпП України у справах про звільнення визначений в один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 р. в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30.07.2021 р. у справі № 263/6538/18 зазначено, що «як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині 1 статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

Позивач в судовому засіданні пояснив колегії суддів, що звернувся 01.03.2022 року з позовом про поновлення на роботі до Закарпатського окружного адміністративного суду. При цьому керувався тим, що саме неправомірні дії в.о. голови сільської ради призвели до його звільнення, а неправомірні дії органу місцевого самоврядування оскаржуються до адміністративного суду. З ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02.03.2022 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі безпосередньо був ознайомлений у приміщення адміністративного суду 14 березня 2022 року, коли самостійно звернувся для з`ясування обставин стосовно прийняття позову до розгляду судом. У той же день, 14 березня 2022 року подав позовну заяву до Мукачівського міськрайонного суду.

Зазначені обставини вказують на те, що ОСОБА_1 не ставився зневажливо до питання захисту свого порушеного трудового права, не зволікав надміру з питанням найскорішого подання позову, а звернення з позовом до суду хоч і адміністративної юрисдикції вказує на те, що позивач бажав захисту порушеного права на працю, та у сукупності це є свідченням наявності поважності причин.

Перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо поважності пропуску місячного строку, колегія суддів доходить висновку, що з урахуванням положень частини 2 статті 233 КЗпП України, звернення з позовом про захист своїх трудових прав до суду іншої юрисдикції з урахуванням мізерного (незначного) проміжку часу, на який цей строк пропущено, є свідченням наявності поважності причин пропуску строку звернення до суду, що в розумінні статті 234 КЗпП України дає об`єктивну можливість апеляційному суду їх поновити.

Відмовляючи у задоволенні позову внаслідок пропуску місячного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд першої інстанції надто формально підійшов до вирішення даного питання, та залишив без належного аналізу вищезазначені критерії поважності причин пропуску строку, що призвело до неотримання позивачем судового захисту за яким звернувся до суду. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Оскільки апеляційний суд визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 місячного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору то заявлені ним позовні вимоги є частково слушними.

Позаяк висновки суду першої інстанції з приводу незаконності звільнення ОСОБА_1 з посади директора комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» з підстав передбачених пунктом 8 частини 1 статті 36 КЗпП України Івановецькою сільською радою є правомірними та обґрунтованими з якими погоджується й колегія суддів апеляційного суду. То у зв`язку з цим на підставі вимог частини 1 статті 235 КЗпП України ОСОБА_1 підлягає поновленню на попередній посаді директора комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради».

У той же час, частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вже вище було зазначено, ОСОБА_1 починаючи з 11 лютого 2022 року внаслідок його незаконного звільнення з посади директора комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» перебував у вимушеному прогулі.

У частині 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно підпункту «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМ України від 08.02.1995р. №100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

Так, абзацами третім пунктів 2 і 3 Порядку встановлено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

В абзаці 2 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати наведено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана

відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Згідно довідки від 22.04.2021р. за № 843/03-37 Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, заробітна плата ОСОБА_1 згідно умов контракту становила суму 22 000,00 гривень у місяць, а.с. 126.

На посаді директора комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради» ОСОБА_1 працював з 31 грудня 2021 року до 11 лютого 2022 року. А звідси, заробітна плата у січні 2022 року становила 22 000,00 гривень, а у лютому за повен місяць також становила 22 000,00 гривень.

У місяцях січень та лютий 2022 року кількість робочих днів становить 39 (19 + 20).

Тож, 22 000,00 + 22 000,00 = 44 000,00 грн, які : на 39 днів = 1128,20 грн середньоденна зарплата.

У вимушеному прогулі ОСОБА_1 перебував у період з 11 лютого 2022 року по 14.03.2023 року, що у загальному становить 271 робочий день.

Для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно 271 робочий день х на 1128,20 грн середньоденної зарплати та отримаємо загальну суму 305 742,20 гривень, які й підлягають стягненню позивачу із відповідача.

ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь також заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01.01.2022 по 10.02.2022 року, яку Івановецька сільська рада не виплатила йому при звільненні.

Як передбачено частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно листа Івановецької сільської ради від 29.12.2022 року № 904/03-37 наявна заборгованість по виплаті зарплати на час звільнення ОСОБА_1 , яка виникла не з вини сільської ради за період з 30.12.2021 до 11.02.2022 року.

Заборгованість по заробітній платі за січень 2022 року становить суму 22 000,00 гривень. А у лютому місяці за не повен відпрацьований місяць станом до 11.02.2022 становить тільки 8 800,00 гривень (22 000,00 : на 20 робочих днів у лютому та х на 8 робочих днів (з 01.02. по 10.02.2022 року)).

Відтак, загальна заборгованість Івановецької сільської ради перед ОСОБА_1 по заробітній платі становить 30 800,00 (22 000,00 + 8 800,00) гривень.

ОСОБА_1 заявлено також вимоги про визнання розпорядження виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради від 31 січня 2022 року за № 1/02-06 та визнання дій виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 протиправними.

З даного приводу буде доречним на думку колегії суддів зазначення того, що чинний КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі» як і не встановлює порядок виконання роботодавцем відповідного судового рішення.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких від може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Тож, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску поновленого працівника за рішенням суду до виконання попередніх обов`язків. А звідси, питання визнання розпорядження виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради протиправним та визнання дій виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради протиправними не потребує окремого вирішення.

Крім цього, за змістом спірних правовідносин вимоги про визнання розпорядження протиправним та визнання дій виконуючого обов`язки голови сільської ради протиправними, поглинаються вимогою про поновлення на роботі і у випадку задоволення такої, як правило, окремого вирішення не потребують, законність розпорядження про звільнення та правомірність дій роботодавця оцінюються судом під час вирішення вимоги щодо поновлення працівника на роботі, а рішення суду є підставою для поновлення такого працівника та внесення відповідних записів до трудової книжки.

Враховуючи наведені мотиви, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання розпорядження виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради від 31 січня 2022 року за № 1/02-06 та визнання дій виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 протиправними є недоречними та не ґрунтуються на вимогах норм трудового законодавства.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відносно виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 .

За приписами частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Позивач зазначає, що виконуючий обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 здійснив самоуправство при винесенні розпорядження від 31 січня 2022 року за № 1/02-06, яким припинено з ним дію контракту згідно п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Проте, підпунктом 2 пункту 2.2. Контракту №1 від 30 грудня 2021 року передбачено, що роботодавець має право: звільняти керівника комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради».

За цієї обставини, відсутні підстави вважати, що виконуючий обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 не вповноважений був виносити розпорядження від 31 січня 2022 року за № 1/02-06. А звідси, ознаки самоуправства у діях виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 не вбачаються.

Отже, підстави для постановлення окремої ухвали відносно виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відтак, доводи апеляційної скарги, які пов`язані із стосунками виконуючого обов`язки голови Івановецької сільської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як директора комунального некомерційного підприємства «Центр медико-санітарної допомоги Івановецької сільської ради», колегія суддів вважає такими, що не мають правового значення у наявних правовідносинах та не впливають на предмет та підстави заявлених вимог.

Зважуючи на встановлене в контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, а тому позов слід задоволити частково, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є частково підставними та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплачено 1000,00 гривень, та апеляційної скарги сплачено судовий збір 1500,00 гривень, а.с. 21, 108. Оскільки апеляційний суд задоволив апеляційну скаргу ОСОБА_1 то зазначена сума судового збору підлягає стягнення з Івановецької сільської ради.

Враховуючи на ведене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2022 року скасувати та постановити у цій справі постанову про часткове задоволення позову.

Поновити ОСОБА_1 пропущений з поважних причин місячний строк на звернення у суд із позовною заявою про звільнення.

Розпорядження в.о. Івановецького сільського голови Мукачівського району Закарпатської області від 31 січня 2022 року за № 1/02-06 про припинення з ОСОБА_1 , директором Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомого» Івановецької сільської ради дії Контракту № 1 від 30 грудня 2021 року, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України з 11 лютого 2022 року, визнати незаконним.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомого» Івановецької сільської ради з 11 лютого 2022 року.

Стягнути з Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, код ЄРДПОУ: 04350487, юридична адреса: 89622, с. Іванівці, вул. Миру, 15, Мукачівський район, Закарпатська область на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 305 742,20 гривні (з вказаної суми підлягають сплаті податки, збори та обов`язкові платежі), заборгованість по заробітній платі у сумі 30 800,00 гривень (з вказаної суми підлягають сплаті податки, збори та обов`язкові платежі) та судові витрати у сумі 2 500,00 грн., судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанову апеляційного суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць у розмірі 22 000,00 гривень (з вказаної суми підлягають сплаті податки, збори та обов`язкові платежі) допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 23 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: