ПОСТАНОВА

Іменем України

13 квітня 2023 року м. Кропивницький

справа № 389/3399/21

провадження № 22-ц/4809/55/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Дуковського О.Л. (суддя-доповідач)

суддів Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.

з участю секретаря: Демешко Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дмитрівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дмитрівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини.

В обгрунтування позову вказувала, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 24.02.2021.

В період шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що фактично спільне подружнє життя між ними було припинено на початку грудня 2020 року, через нестерпну поведінку чоловіка, психологічне та фізичне насильство з його боку до неї та до їх спільної дитини, тому вона була вимушена виїхати разом з дитиною до своїх батьків в інший населений пункт, при цьому відповідач не віддав їй її особисті речі та речі дитини.

Вказувала, що зміна місця її проживання та місця проживання дитини відбулася виключно в її інтересах та інтересах сина, оскільки між нею та відповідачем постійно відбувалися суперечки, що негативно впливало на їх дитину.

В будинку її батьків для сина нею створені задовільні санітарно-гігієнічні умови, дитина відвідує дитячий садок.

Посилалася на те, що після фактичного припинення подружніх стосунків відповідач не переглянув своє ставлення до неї та до дитини, 16.01.2021 він приїхав на зустріч із сином, однак під приводом купівлі солодощів самочинно, без її відома та згоди, на шкоду інтересам сина, забрав його з місця їх проживання та відвіз до себе додому в інше село, при цьому вимкнувши телефон та тривалий час був не на зв?язку і вона не могла дізнатися про місце знаходження сина.

У зв`язку із такими діями відповідача вона звернулася до органів поліції.

17.01.2021, вона поїхала до місця проживання відповідача та змогла забрати дитину та також викликала органи поліції за місцем реєстрації відповідача.

Через виникнення негайної потреби юридичної визначеності місця проживання дитини вона звернулася з відповідною заявою до служби у справах дітей за висновком.

Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради №147 від 31.08.2021 було затверджено висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з нею. Відповідач в процесі розгляду її заяви службою у справах дітей доступу до приміщення будинку для обстеження житлово-побутових умов, не надав, на засідання комісії не з`явився, свого ставлення з цього питання не висловив.

Зазначала, що протягом часу від конфлікту, що відбувся між ними 17.01.2021, вона не чинила перешкод відповідачу у побаченнях та спілкуванні з дитиною, але у неї були зауваження до нього щодо методів виховання сина.

Також у неї складається враження формального відношення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки щирого інтересу до дитини відповідач не проявляє, аліменти на утримання сина ним сплачуються шляхом примусового стягнення. На даний час нею створені всі належні і достатні умови для проживання, навчання та розвитку сина, вона займається його духовним розвитком та вихованням, дитина відчуває прихильність до неї.

З метою якнайкращого врахування інтересів дитини вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Просила визначити місце проживання сина разом із нею, оскільки вирішити це питання у позасудовому порядку з відповідачем не вдалося через його небажання висловити свою позицію.

Крім того, позивач має побоювання щодо повторення ситуації із самочинною зміною місця проживання дитини відповідачем.

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з наданням неправильної оцінки наданим доказам.

Не погоджується із висновком суду, що вона не обґрунтувала позовні вимоги в чому полягає порушення її прав, свобод чи законних інтересів, з боку відповідача.

ОСОБА_4 , який представляє інтереси відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами скарги і вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним нормам процесуального законодавства з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на фактичну відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів, не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта

статті 12 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що сторони з 25.02.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно з рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.02.2021.

В період шлюбу у них народилася дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 .

Встановлено, що позивачка разом із сином зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а проживають на даний час за адресою: АДРЕСА_2 , разом із батьками позивачки.

Відповідач, зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Звернувшись із даним позовом ОСОБА_1 ставила питання про визначення місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із нею.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позивача про існування ризиків порушення прав дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області та рішенням від 31.08.2021 №147 визначено місце проживання дитини разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що відповідач не заперечує щоб дитина проживала разом із матір?ю, а тому спір між сторонами з цього приводу відсутній.

Проте, суд першої інстанції не врахував те, що відповідач позову не визнає і фактично між сторонами відсутня домовленість про місце проживання сина.

Крім того, суд першої інстанції не врахував самочинну зміну відповідачем, без згоди позивача, місце проживання дитини, що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 12,13).

В оцінці доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Колегія суддів, не вважає, що батьки дитини (сторони ) дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх син, а тому задовольняючи позов, ураховує наявну соціалізацію дитини поряд з матір?ю у звичному для себе оточенні та побутових умовах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бутирізною в залежності від характеру рішення (SЕRYАVIN АND ОТНЕRS V. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2270,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2022 року - скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дмитрівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір?ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 2270,00 грн .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді Л.М. Дьомич

О.Л. Карпенко