Справа № 278/2049/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Мороз К. Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, виключення з акту прийняття в експлуатацію даних про термін будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою (т. 1, а.с. 2-8), яку згодом уточнив (т. 1, а.с. 63-71), та яку обґрунтовує тим, що мати позивача ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , отримали земельну ділянку в с. Дениші Житомирського району з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. На зазначеній земельній ділянці подружжям ОСОБА_4 було здійснено будівництво двохповерхового житлового будинку з підвалом та господарськими будівлями загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86.7 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Даний об`єкт нерухомого майна було введено в експлуатацію 27.06.2008 року та відповідно проведено його реєстрацію у відповідності з вимогами ст. 182 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок із надвірними спорудами, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач для отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В. В., однак отримав відмову, у зв`язку з необхідністю визначити частку матері у складі спільної сумісної власності, а тому визнання права власності в порядку спадкування повинно вирішуватись в судовому порядку.

ОСОБА_5 звертався до суду з позовом про визначення частки у спільній сумісній власності, однак йому судовим рішенням було відмовлено. Мотивацією відмови було те, що в акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року, в п. 5 відображено, що побудовано в 1993 році та відповідно не ставилось питання до суду про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на половину цього майна.

Позивач заперечує те, що житловий будинок з підвалом та надвірними господарськими будівлями в АДРЕСА_2 було зведено у 1993 році та стверджує, що спірний житловий будинок було введено в експлуатацію у 2008 році; у 1993 році було лише зроблено план забудови земельної ділянки.

Враховуючи викладене, в п. 5 акту державної приймальної комісії про прйняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року щодо терміну побудови - 1993 рік є такими даними, які не відповідають дійсності, тому їх слід виключити із вищезазначеного акту.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд:

- поновити строк звернення до суду щодо визнання незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 у 1993 році;

- визнати незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році;

- визнати житловий будинок загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на 2008 рік;

- визнати земельну ділянку, площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами: :03:001:0812 та :03:001:0813, відповідно об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на 2008 рік;

- визнати, що на час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її частка у справі спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., та на земельну ділянку площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 02500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами: :03:001:0812 та :03:001:0813, відповідно становила частину;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на частку житлового будинку, загальною площею 191,5 кв. м., житловою площею 86,8 кв. м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_5 право власності на частини земельної ділянки площею 0,4250 га, до складу якої входить земельна ділянка 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровими номерами :03:001:0812 та :03:001:0813 відповідно, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 79-81) відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у відкритті провадження у справі, оскільки предметом розгляду зазначеного позову є рішення Житомирського районного суду від 21.12.2020 року по цивільній справі № 278/2315/20, де суд відмовив у позові позивачу ОСОБА_5 про визначення частки майна та визнання права власності. Зазначені у даній позовній заяві вимоги є складовими по попередньому позову, який був предметом розгляду 21.12.2020 року. Судом відмовлено у задоволенні такого клопотання, оскількі позивачем змінено склад осіб, до яких пред`являються позовні вимоги.

Ухвалою суду від 10.07.2022 року (т. 1, а.с. 116) замінено відповідача Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області на належного відповідача - Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Житомирській області.

У відзиві на позовну заяву представник ДІАМ просить відмовити ОСОБА_5 у задоволенні позову в частині вимог до ДІАМ; вважає їх необґрунтованими, оскільки остання є новоутвореним центральним органом виконавчої влади та не є правонаступником Державної архітектурно-будівельної інспекції України (т. 1, а.с. 142-150).

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримати та просили задовольнити у повному обсязі. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали у повному обсязі; просили відмовити у їх задоволенні. Надали аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву пояснення.

Представник ДІАМ просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (сусід і знайомий обох сторін) показав, що він мешкає у с. Дениші приблизно до 30 років; ОСОБА_7 і ОСОБА_4 жили всі разом у літній кухні. Повідомив, що будинок закінчили будувати у 2010 році; допомагали будинок будувати місцеві мешканці. Зазначив, що у 1993 році будинок не міг бути зведений.

Свідок ОСОБА_8 (дружина позивача) показала, що вона перебуває з 24.08.2004 року у шлюбі з ОСОБА_5 . Щодо будівництва спірного будинку зазначила, що спочатку була побудована літня кухня, а згодом вже сам будинок, який будувався з ОСОБА_3 , яка раніше мала прізвище « ОСОБА_9 ». Також у будівництві брали участь: ОСОБА_5 та її свекруха. Зазначила, що спірного будинку у 1993 році ще не було; після 1993 року було збудовано лише кухню; з 1999 року почали будувати сам будинок; в експлуатацію його було введено у 2008 році. Також пояснила, що у 1991 році ОСОБА_3 розірвала шлюб з ОСОБА_9 ; у 1999 році ОСОБА_2 з ОСОБА_3 уклали шлюб; ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_12 (сусідка обох сторін) показала, що проживає у с. Денишах з 1995 року; сім`ю ОСОБА_4 знає з 1995 року - це її сусіди. Зазначає, що спочатку на земельній ділянці лула лише літня кухня; хату почали будувати з 1995 року. Будувався 3-х поверховий будинок. Спочатку була коробка, потім добудовували. У 2005 році вони перейшли жити на перший поверх з ОСОБА_13 , а у літню кухню пішли жити ОСОБА_8 з ОСОБА_5 . У 2008 році будинок ввівся в експлуатацію.

Свідок ОСОБА_16 (племінник відповідача) показав, що він допомагав дядьку будувати будинок. Зазначив, що ОСОБА_2 керував усім будівництвом; у нього був проект і він згідно нього давав команди; будівництво тривало три роки з 1991 року; починали будувати з кухні. Дружина ОСОБА_2 приносила на будівництво їсти. Свідок зазначив, що йому не відомо хто доставляв будівельні матеріали; вони займались лише будівництвом. Крім нього, по будівництву ще допомагали його брати та батько. Вказав, що позивача на будівництві не було.

Свідок ОСОБА_17 (далекий родич відповідача) показав, що він приймав участь у будівництві будинку з 1991 року; у 1994 році будинок був вже збудований, але чи був він готовий повністю до вселення, йому не відомо. Зазначив, що спочатку було збудовано «времянку» і паралельно будувався будинок; на той час у відповідача була дружина ОСОБА_18 .

Свідок ОСОБА_19 (племінник відповідача) показав, що дядько ( ОСОБА_2 ) у період будівництва спірного будинку проживав у «времянці». Зазначив, що він особисто приймав участь у будівництві будинку; керував будівництвом дядько ( ОСОБА_2 ). Також зазначив, що у ОСОБА_2 була дружина, яка на будівництво приносила їсти. Коли закінчилось повністю будівництво свідок сказати не може.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач є сином ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 9).

14 травня 1999 року відповідач та ОСОБА_3 уклали шлюб і остання змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 12).

0 ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 60 років ОСОБА_3 померла у с. Дениші Житомирського району Житомирської області (т. 1, а.с. 13).

Позивач прийняв спадщину після смерті матері та є зареєстрованим у будинку АДРЕСА_1 з 2001 року (т. 1, а.с. 14, 15).

Із ксерокопії державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 24 березня 1997 року Денишівською сільською радою на підставі рішення виконкому цієї ради від 15 січня 1997 року, відповідачу передана у приватну власність земельна ділянка в с. Дениші Житомирського району Житомирської області площею 0,4250 га для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.17). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №100 (т. 1, а.с. 16).

Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю у померлої ОСОБА_3 права власності на спадкове майно - будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 17-18).

Спадкоємцями до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є сторони у справі, що вбачається із копії спадкової справи № 129/2018 (т. 1, а.с. 195-207).

Замовником будівельного та технічного паспорту на спірний будинок є ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 180-184).

Відповідач зареєстрував права власності на будинок АДРЕСА_1 29 липня 2008 року (т. 1, а.с. 19) на підставі акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку від 27 червня 2008 року (т. 1, а.с. 21).

Так, згідно зазначеного акту Державною приймальною комісією в експлуатацію прийнятий закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок з підвалом, загальною площею 191,5 кв.м, житловою площею 86,8 кв.м, та господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , що згідно з інвентаризаційної справи побудований господарським способом у 1993 році (а.с.25). Даний акт зареєстрований 16 липня 2008 року Житомирським відділом інспекції Держархбудконтролю у Житомирській області за №167 та розпорядженням голови Житомирської райдержадміністрації №798. Інформація, що зазначена у акті про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, в тому числі відносно року побудови, не спростована на засадах змагальності допустимими доказами певними засобами доказування у спосіб, передбачений процесуальним законом.

Свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видане 18 липня 2008 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 05 липня 1991 року (т. 1, а.с. 22).

Згідно довідки виконкому Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 529 від 10.09.2020 року (т. 1, а.с. 26) Денишівською сільською радою прийнято рішення про перейменування вул. О. Клосовського в с. Дениші на Поліську.

На підставі вищевказаного свідоцтва про право власності Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 29 липня 2008 року прийнято рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 30). Оскільки спірний об`єкт житлової забудови був прийнятий в експлуатацію лише у 2008 році, то цілком логічно, що він за господарськими книгами за 1991-1999 роки міг не рахуватися за відповідачем, але зазначені обставини однозначно не виключають та не спростовують побудову об`єкта у 1993 році, про що зазначається в акті державної приймальної комісії, яка є колегіальним органом та включала до свого складу вузьких спеціалістів у галузі будівництва та архітектури, які мали спеціальні знання.

Отже, спірне нерухоме майно (житловий будинок з підвалом і господарськими будівлями та земельна ділянка) було нажите (придбане) відповідачем (відповідно у 1993 році та 1997 році) до укладення останнім шлюбу із матір`ю позивача (1999 рік). Мати позивача при житті не оспорювала правовстановлюючих документів на житловий будинок та землю на ім`я ОСОБА_2 , не оспорювала й роздільної (особистої) приватної власності чоловіка на нерухоме майно та не зверталася до суду із визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя або визнання за нею права власності на половину цього майна. Не ініціювала мати позивача при житті й питання поділу або виділу нерухомого майна.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За загальним правилом спадщина відкривається внаслідок смерті особи та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша ст.1220 ЦК України, частина перша ст.1218 ЦК України).

Для правильного розгляду даного спору важливе значення має встановлення часу набуття майна.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Доводи позовної заяви відносно того, що житловий будинок був закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію 27 червня 2008 року, свідоцтво про право власності на житловий будинок було видане 18 липня 2008 року та право власності на цей об`єкт зареєстровано за відповідачем 29 липня 2008 року, тобто після укладення шлюбу із матір`ю позивача, не підтверджує того факту, що спірне майно набуте за час шлюбу ОСОБА_4 як у спільну сумісну власність, з огляду на ті обставини, що у акті прийняття в експлуатацію окремо зазначено про те, що будинок закінчений будівництвом у 1993 році, свідоцтво видано на підставі рішення органу місцевого самоврядування 1991 року, а дата реєстрації права власності беззаперечно не доводить набуття спірного майна відповідачем із матір`ю позивача у період перебування останніми у зареєстрованому шлюбі, оскільки у даному випадку реєстрацію права власності слід розглядати під кутом організації державою обліку майна, що належить іншим суб`єктам, а дата реєстрації права власності може не співпадати із часом набуття майна.

Належність доказів характеризує їх суть та значення для справи, а допустимість - форму доказів. Достовірність доказів - це якість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, які входять до предмета доказування. Достатність доказів - це сукупність наявних у справі доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Відповідно до засади змагальності цивільного судочинства кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя ст.12, частина перша ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста ст.81 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга ст. 89 ЦПК України).

Щодо визнання права власності в частці спірних земельних ділянок з кадастровими номерами :03:001:0812 та :03:001:0813, необхідно зазначити наступне.

По-перше, позивачем не надано належних доказів щодо права власності на спірні земельні ділянки за померлою матір`ю. В матеріалах справи мається лише копія державного акту на право власності на землю виданого 24.03.1997 року громадянину України ОСОБА_2 (а.с. 16, т.1). З копії останнього не вбачається про належність кадастрових номерів спірним земельним ділянкам. Інших доказів під час розгляду справи цієї справи суду не надано.

Однак необхідно зауважити, що з копії постанови Житомирського апеляційного суду від 02.06.2021 року по справі №278/2315/20, яка надана стороною відповідача, вбачається, що із ксерокопії державного акта на право приватної власності на землю, виданого ОСОБА_2 24 березня 1997 року Денишівською сільською радою на підставі рішення виконкому цієї ради від 15 січня 1997 року, відповідачу передана у приватну власність земельна ділянка в с. Дениші Житомирського району Житомирської області площею 0,4250 га для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства (а.с.17). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №100. Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру інформація щодо земельних ділянок, що розташовані за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с. Дениші, площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та Житомирська область, Житомирський район, с. Дениші, площею 0,1750 га для ведення особистого селянського господарства, внесена до Державного земельного кадастру, яким відповідно присвоєно кадастрові номери: :03:001:0812 та :03:001:0813 (а.с.50) (а.с. 111-114, т. 1).

По-друге. При зверненні до приватного нотаріуса Доброльожі В. В. позивачем не ставилось питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої матері на вказані спірні земельні ділянки (у матеріалах спадкової справи відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії), відтак у суда відсутні повноваження перебирати на себе функції інших органів та посадових осіб, які їм властиві у відповідності до норм діючого законодавства, зокрема, органів нотаріату у відповідності до Закону України "Про нотаріат".

Аналізуючи дані вимоги Цивільного кодексу України, суд прийшов до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на на частки у спірних об`єктах нерухомості.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним п. 5 акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27.06.2008 року в частині визначення терміну побудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 в 1993 році, суд зазначає таке.

Захист права - це використання передбачених законом способів (можливостей, інструментів) для поновлення свого порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав і інтересів передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту цивільного права, що не тягне за собою юридичних наслідків.

Крім того, слід зауважити наступне.

Як вбачається з копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 184), рік побудови житлового будинку - 1993.

З коії ацінювального акту (т. 2, а.с. 12) та технічного опису (т. 2, звор. стор. а.с. 20), який є складовою інвентаризаційної справи №230, на зазначений вище житловий будинок також вбачається, що роком побудови житлового будинку є 1993 рік.

Відтак, на глибоке переконання суду, свідчення свідків щодо року побудови спірного житлового будинку не можуть бути належними доказами щодо підтвердження або спростування данного факту у цій справі.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що аналогічні позовні вимоги в їх частині вже були предметом розгляду судових інстанції до відповідача ОСОБА_2 . Щодо ж позовних вимог щодо визнання права власності в порядку спадкування до відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України, то у даних правовідносинах вказана юридична особа не може бути належним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у цій частині вимог до Інспекції.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність у відмови у задоволенні позовних вимог, з наведених вище мотивів та підстав.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 89, 141-142, 263-265 ЦПК України

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання права спільної сумісної власністі подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, виключення з акту прийняття в експлуатацію даних про термін будівництва - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.08.2023 року.

Суддя О. М. Дубовік