Провадження № 22-ц/801/806/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 рокуСправа № 127/20298/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Шаміна Ю.А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Фонду соціального страхування України (далі ФСС України), з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (далі ФСС України у Вінницькій області), про стягнення заборгованості заробітної плати, всіх належних сум при звільнені та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області з 17.12.2019 згідно наказу від 16.12.2019 №02-119-к.

09.03.2021 відповідно наказу № 02-44-к від 04.03.2021 ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку.

Позивач вказує, що його було звільнено коли він перебував на лікарняному, тому рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022, яке набуло законної сили, було змінено дату звільнення ОСОБА_1 , з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року. Згідно вищевказаного рішення, внесено зміни до п.1 наказу про звільнення ОСОБА_1 , зокрема дату звільнення та відповідний запис у трудову книжку позивача. Зважаючи на викладене, останнім робочим днем ОСОБА_1 було 5 травня 2021 року, а період з 10 березня 2021 року по 5 травня 2021 року є таким, як перебування у трудових відносинах.

ОСОБА_1 зазначає, що в липні 2022 року здійснював подання листів до роботодавця та третьої особи для проведення остаточних розрахунків при звільненні, зважаючи на зміну дати звільнення. Проте, вимоги роботодавцем проігноровані, так як до даного часу не виплачена позивачу заробітна плата та компенсація за невикористані дні відпустки, зважаючи на те, що протягом березня - квітня 2021 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Фондом соціального страхування України. Середній заробіток позивача за один день становить 1543,81 грн (30408,60 грн (зарплата в лютому 2021 р.) + 14362,04 грн (зарплата в січні 2021 р.) / 29 (кількість відпрацьованих днів в лютому та січні 2021 р.). Станом на 07.09.2022 середній заробіток за весь час затримки розрахунків при звільнення становить 526439,21 грн = 1543,81 грн х 341 (кількість робочих днів затримки розрахунків при звільнені з 06.05.2021 по 07.09.2022).

З огляду на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 1543,81 гривень заборгованість по заробітній платі та 6175,24 гривень компенсації за невикористані 4 дні щорічної відпустки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526439,21 гривень.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача подала письмові пояснення, згідно яких просила відмовити в задоволенні позову. Вказує, що Наказом від 16.12.2019 №02-119-к ОСОБА_1 було призначено виконуючим обов`язки начальника Управління з 17.12.2019 за строковим трудовим договором на період до дати призначення керівника Управління. З наказу вбачається, що у трудовому договорі чітко передбачена умова про строк дії договору. Добровільно виконуючи умови строкового трудового договору ОСОБА_1 погодився з усіма його умовами, без будь-яких застережень, наслідком чого було припинення трудових правовідносин з позивачем, з підстав, закінчення строку, на який цей трудовий договір був укладений. У зв`язку із настанням умови закінчення строку дії трудового договору наказом від 04.03.2021 №02-44-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи 09.03.2021 у зв`язку із закінченням строку. Рішенням суду від 19.01.2022 змінено дату звільнення. Однак, зміна дати звільнення працівника не породжує правові наслідки як поновлення працівника на роботі. Посада, за якою ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов`язки з 10 березня 2021 року перестала бути вакантною. Отже, виконання Позивачем своїх трудових обов`язків припинилось з 10.03.2021, коли начальником Управління було призначено ОСОБА_2 . Не могло воно відбуватись і 05 травня 2021 року, оскільки в цей день саме ОСОБА_2 виконувала посадові обов`язки начальника Управління, що підтверджується витягом з табелю обліку робочого часу. Таким чином, ОСОБА_1 просить стягнути заробітну плату за один день 05 травня 2021 року, коли він фактично не працював, лише на підставі того, що судом змінено дату звільнення на цей день. 05 травня 2021 року не визнано судом днем вимушеного прогулу. Заробітна плата ОСОБА_1 як за робочий день повинна обраховуватись виходячи із посадового окладу та із врахуванням надбавки за вислугу років. Також помилково обраховує компенсацію за 4 дні щорічної відпустки в розмірі 6175,24 грн. Дана сума визначена ним самостійно шляхом множення 4 днів невикористаної відпустки на 1543,81 грн. середньоденної заробітної плати. Якщо, як вважає позивач, виплата йому мала відбутись в травні 2021 року, то для обрахунку необхідно взяти період травень 2020 року - квітень 2021 року. Крім того, вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за 341 день затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні може стягуватись не більше ніж за шість місяців, тобто з 06 травня по 05 листопада 2021 року, а саме за 128 робочих днів. Крім того, на підставі наказу від 04.03.2021 №02-44-к про звільнення, Управлінням був виданий наказ від 05.03.2021 №72-к/тр, яким було доручено відділу бухгалтерського обліку та звітності Управління провести з ОСОБА_1 повний розрахунок та повідомити його про нараховані суми належні при звільненні. Оскільки у день звільнення ОСОБА_1 був відсутній на роботі, цінними листами було направлено позивачу довідку про нараховані у березні 2021 року та виплачені при звільненні доходи від 09.03.2021 №34 та копії наказів від 04.03.2021 №02-44-к та від 05.03.2021 №72-к/тр. Крім того, вважає, що ОСОБА_1 було пропущено тримісячний строк, передбачений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, звернення до суду з даним предметом спору.

Відповідач на позовну заяву також подав відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у позові та застосувати строк позовної давності. Вказував, що позивача повідомлено про проведення з ним повного розрахунку при звільненні та відділом 09.03.2021 до трудової книжки позивача було зроблено запис про звільнення з роботи 09.03.2021 у зв`язку із закінченням строку. Крім того, позивачем 05.05.2021 не виконувалася робота на посаді в.о. начальника управління, не здійснювалось керівництво управлінням виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області, та він не був табельованим, оскільки починаючи з 10.03.2021 по 15.05.2022 ОСОБА_2 безпосередньо здійснює керівництво управлінням. Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вважають, що позивачем не враховано обмеження в 6 місяців та те, що у день звільнення 09.03.2021 з позивачем було проведено повний розрахунок, а тому відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 526439,21 грн. Разом з цим, позовні вимоги про стягнення 6175,24 грн компенсації за невикористані 4 дні щорічної відпустки, починається з 10.03.2021 по 05.05.2021 та пов`язується позивачем з юридичним фактом зміни відповідачем дати його звільнення з 09.03.2021 на 05.05.2021. Фонд вважає помилковим висновки позивача про те, що у цей період за ним зберігалося місце роботи, оскільки зміна дати передбачає лише перенесення дати звільнення, а не поновлення працівника на роботі на вказаний період. Згідно з п. 1.1. наказу від 05.03.2021 №72-к/тр з ОСОБА_1 були утримані відпускні кошти 4 календарні дні невідпрацьованої частини відпустки, наданої наказом від 13.01.2021 №9-В. Крім того, у випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень ЗУ "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані 3 (три) дні щорічної відпустки в розмірі 2740,98 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 196 065,14 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

З вказаним рішенням суду позивач та відповідач не погодились та оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач ФСС України просило рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору судом неправильно розраховано середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивача за 6 місяців, оскільки неправомірно врахував суму середньоденної заробітної плати в розмірі 1543,82 грн. Також, суд першої інстанції неправомірно відхилив заяву відповідача про порушення позивачем строків позовної давності. В основному доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, яким за твердженням відповідача суд не дав належної правової оцінки і прийшов невірного висновку про часткове задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 05.05.2021 є днем, за який работодавець не повинен здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Зважаючи, що позивач з`явився на роботу 05.05.2021, вказаний день мав бути облікований робочим днем. При обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд мав стягнути з відповідача розмір заробітку за весь період, а не обмежуватись шістьома місяцями посилаючись на норми ст. 117 КЗпП України, яка вступила в силу з 19.07.2022.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційні скарги.

Відповідач Фонд соціального страхування України в судове засідання не з`явився, проте в апеляційній скарзі просив розглядати без участі представника.

В судове засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області не з`явилася, про причини своєї нявки суд не повідомила. Належним чином була повідомлена.

Суд вирішив розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, суд зазначає наступне.

За змістомст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що наказом №02-119-к від 16.12.2019 «Про призначення виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області» призначено ОСОБА_1 з 17.12.2019, за строковим трудовим договором, виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області на період до дати призначення керівника управління (а.с. 41).

Згідно наказу №02-27-к від 02.07.2020 ОСОБА_1 поновлено з 20.03.2020 на роботі виконуючим обов`язки начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (а.с. 11).

Наказом виконавчої дирекції ФСС України «Про звільнення ОСОБА_1 » №02-44-к від 04.03.2021 ОСОБА_1 звільнено 09.03.2021 з роботи виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області у зв`язку із закінченням строку (п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України) (а.с. 12).

Відповідно до наказу №72-к/2р від 05.03.2021 утримано з ОСОБА_1 відпускні кошти за невідпрацьовану частину робочого часу за 4 календарних днів відпустки, наданої наказом від 13.01.2021р. № 9-В за період роботи (фактично відпрацьований час) з 17.12.2020 р. по 09.03.2021 р. Письмово повідомити ОСОБА_1 про нараховані суми, належні при звільнені. Провести з ОСОБА_1 повний розрахунок. (а.с. 13).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022, яке набуло законної сили 14.05.2022, змінено дату звільнення ОСОБА_1 виконуючого обов`язки начальника управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області відповідно до п. 2 ч.1 ст. 26 КЗпП України, з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року (а.с. 20-26).

Наказом №02-45-к від 01.07.2022 внесено зміни до п.1 наказу від 07.03.2021 №02-44-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме дату звільнення «09 березня 2021 року» замінено на «05 травня 2021 року» (а.с. 14).

05.08.2022 наказом №02-54-к внесено зміни до наказу від 01.07.2022 № 02-45-к «Про внесення змін до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 07.03.2021 № 02-44-к, а саме: пункт 1 викласти в наступній редакції «Внести зміни до пункту 1 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» від 04.03.2021 № 02-44-к «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме: дату звільнення «09 березня 2021 року» замінити на «05 травня 2021 року»»; у заголовку (короткий зміст) цифри «07.03.2021» замінити цифрами «04.03.2021» (а.с. 15).

З довідки про доходи Управління виконавчої дирекції Фонду у Вінницькій області №52 від 29.08.2022 слідує, що за період з 01.05.2020 по 05.05.2021 заробітна плата ОСОБА_3 становить 540 907,80 грн. (а.с.27).

Відповідно до довідки про середньоденний заробіток №58 від 24.10.2022, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1543,82 грн (а.с. 53).

Згідно листа №34 від 09.03.2021 управління повідомило ОСОБА_1 про нараховані кошти за фактично відпрацьований час (2р. дні) за березень 28668,82 грн, утримано 30027,09грн, дебіторська заборгованість - переплата - 1358,27 грн (а.с.88).

Відповідно до довідки №59 від 24.10.2022 ОСОБА_1 виплачено кошти по листках тимчасової непрацездатності, а саме: АЛА №183622 за період 03.03.2021-11.03.2021 на 9 календарних днів, отриманий бухгалтерією 25.08.2021, нараховані в сумі 11972,16 грн, в тому числі за рахунок організації в сумі 6651,20 грн виплачено 31.08.2021 та за рахунок ФСС в сумі 5320,96 грн виплачено 23.10.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №168880 за період 12.03.2021-24.03.2021 на 13 календарних днів, отриманий бухгалтерією 25.08.2021, нарахований в сумі 17293,12 грн., та виплачений 23.10.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №596807 за період 25.03.2021- 16.04.2021 на 23 календарних днів, отриманий бухгалтерією 09.09.2021, нарахований в сумі 30595,52 грн, та виплачений 04.11.2021 після отримання фінансування із ФСС; АЛА №596808 за період 17.04.2021- 30.04.2021 на 14 календарних днів, отриманий бухгалтерією 09.09.2021, нарахований в сумі 18623,36 грн., та виплачений 04.11.2021 після отримання фінансування із ФСС (а.с. 96).

З довідки №1948-02 від 24.10.2022 слідує, що управління станом на день звільнення 09.03.2021 провело з ОСОБА_1 повний розрахунок та повідомило його про нараховані у березні 2021 та виплачені при звільненні доходи довідкою від 09.03.2021 №34. Кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 при звільненні не перераховувались, оскільки на день звільнення рахувалась дебіторська заборгованість (переплата) в розмірі 1358,27 грн (а.с. 97).

Наказом №02-43-к від 04.03.2021 ОСОБА_2 призначено начальником управління виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області, за строковим трудовим договором, з 10.03.2021 по 09.03.2022 (а.с. 74).

Відповідно до витягу з табелю обліку робочого часу по управлінню виконавчої дирекції ФСС України у Вінницькій області (звітний період з 01.03.2021 по 31.03.2021) дата заповнення 24.10.2022 ОСОБА_1 з 03 по 09 березня знаходився на лікарняному, а з 10 березня по 30 березня 2021 року відсутній на роботі (а.с. 83).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що так як відповідачем не виплачено компенсацію за 3 календарних днів відпустки за період з 10.03.2021 по 05.05.2021 і такий обов`язок відповідача існує, при цьому 05.05.2021 є днем, за який работодавець не повинен здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тому стягнув з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані 3 дні відпустки в сумі 2740,98 грн. Водночас, суд посилаючись на зміни ч. 1 ст. 117 КЗпП України, яка вступила в силу з 19.07.2022, стягнув середній заробіток за шість місяців в розмірі 196 065,14грн., оскільки буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А першої черги.

Крім того, згідно ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що з моменту припинення трудових відносин із відповідачем по дату звернення до суду із цим позовом, відповідачем не було виплачено всіх сум, що належали позивачу на день звільнення, зокрема заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, що є порушенням чинного законодавства, зокрема ст. 116 КЗпП України.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2022, яке набуло законної сили, змінено дату звільнення ОСОБА_1 , з 09 березня 2021 року на 05 травня 2021 року.

На підставі вказано рішення відповідачем внесено зміни дати звільнення до наказу «про звільнення ОСОБА_1 » та внесено відповідний запис у трудову книжку позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, всі нарахування та виплати відповідачем здійснені позивачу лише до 09.03.2022, в подальшому відповідачем не здійснено кінцевого розрахунку при звільненні.

Вказана обставина сторонами не заперечується.

Колегія суддів наголошує на тому, що так як датою звільнення та припинення трудових відносин є 05.05.2021, а тому останнім робочим днем ОСОБА_1 вважається 5 травня 2021 року (п.2.27 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників»), за який работодавець повинен здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відтак, відмовляючи в задоволені позову в частині стягнення з відповідача заробітної плати за 05.05.2021 в розмірі 1543,81 грн. суд першої інстанції не правильно виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що в день звільнення - 05.05.2021 ним виконувалася робота на посаді в.о. начальника управління ВД Фонду у Вінницькій області, те, що він здійснював керівництво управлінням та був табельованим, оскільки днем звільнення вважається останній день роботи не залежного від того чи виконувалася робота позивачем.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав правової оцінки вказаній обставині, хоча це має суттєве правове значення для правильного вирішення спору, у зв`язку із чим суд помилково стягнув компенсацію лише за невикористані 3 дні щорічної відпустки.

Приймаючи до уваги вказані обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за останній робочий день 05.05.2021 в сумі 1543,81 грн та компенсацію за невикористані 4 дні щорічної відпустки в розмірі 6175,24 грн.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, суд першої інстанції вирішуючи спір зробив правильний висновок, що у день звільнення повний розрахунок роботодавцем не проведений та позивачу не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України позивач має право на компенсацію майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Проте, посилаючись на зміни ч. 1 ст. 117 КЗпП України, які вступили в силу з 19.07.2022 суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір відшкодування та стягнув за шість місяців.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. В разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

19.07.2022 внесено зміни до статті 117 КЗпП України, якими встановлено граничний термін за який робітник може стягнути компенсацію, але не більш як за шість місяців, які відбулися на підставі Закону № 2352-ІХ від 01.07.2022.

В свою чергу, апеляційний суд звертає увагу на те, що зміни щодо вказаного строку були внесені лише 19.07.2022, а станом на день звільнення та прийняття Вінницьким міським судом рішення про зміну дати звільнення, тобто на час виникнення спірних правовідносин, була чинною редакція статті, в якій зазначалось, що відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, на той час в чинному законодавстві були відсутні обмеження з приводу обрахунку середнього заробітку.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув.

За таких обставин, відповідач повинен відшкодувати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період, а не обмежуватись шістьома місяцями.

Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача у 2021-2022 роках (з 06.05.2021 по 07.09.2022) кількість робочих днів становить - 341 роб. дн.

Сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 1543,82 грн.

Вінницький апеляційний суд погоджується з розміром середньоденної заробітної плати, доказ розміру якої наданий позивачем. Так відповідачем даний розрахунок не заперечувався в суді першої інстанції, та відповідно належним чином не спростований.

Зважаючи на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526 439,21 грн. (1543,82 грн х 341 р.д.).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не повно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну правову оцінку, неправильно застосував норми матеріального права і як насідок прийшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, що є підставою для скасування рішення та ухвалення нового у відповідності ч.2 ст.376 ЦПК.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вінницький апеляційний суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 є вагомими, а тому приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки вони спростовують висновки суду першої інстанції.

Проте, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку, який визначений ст. 233 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки рішенням, яке набуло законної сили 14.06.2022, здійснено зміну дату звільнення позивача, а позовна заява подана 09.09.2022, тому строк у три місяці позивачем не був порушений.

Також не приймаються до уваги доводи ФСС України про те, що суд першої інстанції при вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні неправомірно врахував суму заробітної плати в розмірі 1543,82 грн, оскільки відповідачем вказану суму не спростовано, хоча відповідач не був позбавлений такої можливості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального та матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позову.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7989,21 грн. судового збору, сплаченого ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фонду соціального страхування України у Вінницькій області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 1543,81 грн (одна тисяча п`ятсот сорок три гривні вісімдесят одна копійка) заборгованості по заробітній платі; компенсацію за невикористані 4 дні щорічної відпустки в розмірі 6175,24 грн (шість тисяч сто сімдесят п`ять гривень двадцять чотири копійки) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 526 439,21 грн (п`ятсот двадцять шість тисяч чотириста тридцять дев`ять гривень двадцять одна копійка).

Стягнути з Фонду соціального страхування України на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7989,21 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало