23.05.2023 Справа № 756/1384/20
Унікальний номер 756/1384/22
Провадження номер 2/756/2499/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Гаврилко Д.О.,

за участю представника відповідач - Сандугея І.В. ,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

29 січня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до Оболонського районного суду з позовом до ОСОБА_5 , в якому просила суд визнати його таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що вона разом з відповідачем та третіми особами зареєстровані в зазначеній квартирі. Позивач є наймачем, оскільки квартира не приватизована. ОСОБА_5 не проживає в спірній квартирі з 2014 року, його місцезнаходження позивачу невідоме.

Позивач разом з третіми особами сплачують за всі комунальні послуги. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та з 2014 року жодного разу не з`являвся у ній, його речі відсутні.

Відповідач добровільно залишив квартиру, впродовж тривалого часу не проживає, відсутні його особисті речі, він визначив собі інше місце для проживання, не цікавиться житлом, не приймає участі в його утриманні, позивач вважає причину тривалого не проживання ОСОБА_5 у квартирі неповажною, посилаючись на положення ст..ст.71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кватирою.

Рух справи

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

08 лютого 2023 року на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшла заява представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката Сандугея І.В. про перегляд заочного рішення суду.

Протоколом автоматизованого розподілу справ від 09 лютого 2023 року визначено головуючим суддю Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 16 лютого 2023 року поновлено ОСОБА_5 строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення; заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2023 року скасовано заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2020 року та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження на 05 квітня 2023 року.

16 березня 2023 року представник ОСОБА_5 - адвокат Сандугей І.В. подав до суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що відповідач вселився до спірної житлової площі разом з іншими членами сім`ї відповідно до ордеру № 789 від 12 грудня 1986 року. Зареєстрований в квартирі з 21 червня 1988 року. З житла тривалий час не вибував. Твердження позивача щодо його непроживання з 2014 року в спірній квартирі не відповідають дійсності. Зазначає, що на підтвердження факту відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься жодного доказу, яким міг бути зокрема акт обстеження на факт непроживання особи за місцем реєстрації або ж акт обстеження житлових умов. Відповідач не вибував із зареєстрованого місця проживання, у зв`язку з характером роботи та періодичними конфліктами з іншими членами сім`ї міг бути відсутній в квартирі протягом деякого часу, який не перевищував шести місяців.

Вказує, що позивач ОСОБА_6 сама не мешкає в спірній у квартирі, а з 1998 року проживає в приватному будинку в Чернгівській області. В квартирі мешкає брат разом з сім`єю. Брат постійно створював перешкоди в доступі до квартири, періодично змінював ключі і не допускав до житла. З огляду на вказане відповідач був змушений періодично шукати місце для ночівлі, здебільшого ночував на роботі.

Також вказував, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, право на проживання в якому він має. Відповідач не має у власності іншого нерухомого майна, тому рішення про позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням фактично виселить відповідача на вулицю та зробить його безхатьком.

05 квітня 2023 року позивачем подано пояснення щодо відзиву ОСОБА_5 , в якому вказує що причинами, що спонукали звернутися з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є розмір комунальних послуг, які нараховуються, але не сплачуються відповідачем, навявність відкритих щодо відповідача виконавчих проваджень через кредитні заборгованості колекторські фірми приходять до житла, вимагають повернення за відповідача боргів, чинять тиск. Доводи відповідача про здійснення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою є неправдивими.

В судовому засіданні 05 квітня 2023 року позивач ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила суду, що після одруження її син ОСОБА_5 , не проживає в спірному житловому приміщенні, яке залишив добровільно. Перешкод у користуванні приміщенням відповідачу з її боку або з боку третіх осіб не вчинялося. В нього були ключі від квартири. З 2014 року відповідач не з`являвся в квартирі та не проживав. Мати не знала де він й що з ним, часто змінював номери телефонів не з`являвся, зв`язок із ним був втрачений. Вона навіть не знала чи він живий.

У зв`язку з надмірним тягарем комунальних послуг, їх вартістю, яка нараховувалась на відповідача, які він не сплачував, а також з урахуванням того, що за місцем реєстрації відповідача відбувається постійний тиск кредиторів за відкритими відносно ОСОБА_5 виконавчими провадженнями, звернулася з даним позовом. Стверджувала, що причина тривалого не проживання в квартирі відповідача є неповажною, він свідомо, за власним бажанням змінив місце постійного проживання і добровільно залишив квартиру майже 10 років потому, й просить суд визнати його таким, що втратив право користування спірною кватирою. Також повідомила, що вона має на праві власності приватний будинок, який залишився після смерті чоловіка, ні вона, ні треті особи в судовому засіданні не заперечують проти того, щоб зареєструвати в ньому відповідача і там він може проживати.

Присутній у судовому засіданні 05 квітня 2023 року ОСОБА_5 проти позову ОСОБА_7 заперечував. Пояснив, що вселився до спірної житлової площі разом з іншими членами сім`ї відповідно до ордеру, зареєстрований в житлі з 1988 року. В 2014 році одружився та залишив спірну квартиру. В подальшому розлучився, однак до спірної квартири не повернувся. Повідомляє, що наразі проживає в гуртожитку, який надано йому для проживання за місцем роботи. Працює близько сими років на складі Нова Пошта, яке надало право на проживання в гуртожитку, що розташований поряд із роботою. Однак наголошує на тому, що не може зареєструватися в гуртожитку. Спірна квартира єдине місце для його реєстрації. При цьому відповідач не заперечує того факту, що в спірній квартирі відсутні його особисті речі. Пояснив, що не проживає у спірному житлі, тому що далеко їздити до місця роботи. Йому зручно в гуртожитку, яке знаходиться поруч із місцем роботи. Але вважає, що при звільненні може втратити місце проживання. Іншого житла, що йому належить на праві власності не має.

Треті особи в судовому засіданні 05 квітня 2023 року підтримали позов ОСОБА_7 .

ОСОБА_2 повідомив, що відповідач є його братом, більше ніж десять років не проживає в квартирі. Постійно приходять кредитори та вимагають повернення боргів за ОСОБА_5 погрожують виселенням з житла, він хвилюється за свою родину. Відповідач мав ключі від квартири, замки ніхто не міняв. Відповідач повідомляв, що втратив ключі від квартири проте ні до нього, ні до матері не звертався, щоб зробити нові. За комунальні послуги не сплачував, житлом не цікавився, не приймав участі в ремонтних роботах та витратах з утримання житла. Постійно змінював номери телефонів, надавав кредиторам номер зв`язку матері, й тривалий час не були обізнані де він знаходиться. Після смерті батька, мати здебільшого стала проживати у приватному будинку, їй там зручніше та ліпше. Не заперечує, що брат може бути зареєстрований та проживати разом із матір`ю у будинку при необхідності. З 2014 року відповідач не проживає в квартирі без поважних причин.

Також в судовому засіданні 05 квітня 2023 року за клопотанням позивача допитано свідків, які мешкають в будинку АДРЕСА_2 та являються сусідами позивача.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що протягом тривалого часу більше десяти років не бачив ОСОБА_5 за місцем реєстрації. Він проживає в квартирі АДРЕСА_3 цього будинку, займається Інтернетом, буває в квартирі позивача.

Свідок ОСОБА_9 також повідомив суду, що за місцем реєстрації ОСОБА_5 тривалий час не проживає. Біля десяти років він його не бачив.

В судовому засіданні 05 квітня 2023 року оголошено перерву до 17 травня 2023 року.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання 17 травня 2023 року не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи. За станом здоров`я просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач у судове засідання 17 травня 2023 року не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 17 травня 2023 року проти позову заперечував в повному обсязі.

Треті особи в судовому засіданні 17 травня 2023 року підтримали позов ОСОБА_7 .

В судовому засіданні 17 травня 2023 року було допитано свідка ОСОБА_10 , який мешкає в будинку АДРЕСА_2 , та є сусідом позивача. Свідок повідомив суду, що тривалий час, близько десяти років не бачив ОСОБА_5 за місцем реєстрації.

Суд, заслухавши думку позивача, відповідача, третіх осіб та покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи

Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами.

Судом встановлено, що 12 грудня 1986 року ОСОБА_7 з сім`єю у складі чотирьох осіб (вона, чоловік - ОСОБА_11 , сини- ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ) виданий ордер № 789 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

З витягу реєстру територіальних громад м. Києва станом на 27 листопада 2019 року у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 6).

Згідно відповіді Оболонського Управління поліції ГУ НП від 20 грудня 2019 року встановлено, що відповідач ОСОБА_5 за останні три роки з усними або письмовими заявами не звертався (а.с. 14).

Як встановлено з квитанцій про сплату комуналтних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_4 платниками є ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (а.с. 26-29).

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.104).

Згідно Інформційної довідки з державного реєстру речових прав за ОСОБА_5 не зареєстроване нерухоме майно на праві власності (а.с.131).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Але це не звільняє відповідача від процесуального обов`язку доведення обставин та надання доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позовних вимог.

Наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з 2014 року не проживає за місцем реєстрації, там відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь яких витрат по утриманню житла не несе.

Сам відповідач у судовому засіданні повідомив, що мешкає тривалий час в гуртожитку за місцем роботи понад сими років. Однак вказував на те, що третя особа чинить перешкоди у користуванні спірним житлом, не пускав ночувати, розмістив племінниць в його кімнаті, що стало підставою для уникнення перебування в квартирі.

При цьому суд зауважує що, що протягом тривалого часу не проживання в квартирі відповідач не звертався ані до суду з позовом про захист своїх прав, ані до правоохоронних органів що йому чиняться перешкоди у користуванні житлом.

Судом також враховано, що відповідачем не надано жодних доказів, що у спірній квартирі знаходяться його особисті речі, а також те, що він приймав участь в утриманні спірної квартири. В судовому засіданні він визнав факт відсутності його речей в квартирі.

Натомість, позивачами надані письмові докази, що підтверджують оплату комунальних послуг за адресою спірної квартири (а.с. 26-29).

Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців.

Посилання відповідача, як на поважність причин не проживання його у спірному житлі понад шість місяців, як працевлаштування в Києві але в іншому районі, надання йому житло у гуртожитку, що розташований поряд із місцем роботи, впродовж сими років не може бути визнано поважною причиною для відсутності за зареєстрованим місцем проживання.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.

Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем ОСОБА_5 втрачений інтерес до спірної квартири. Він залишив спірне житло свідомо та добровільно, протягом тривалого часу з 2014 року, відсутні достатні та триваючі зв`язки відповідача із спірною квартирою, оскільки вже понад вісім років він відсутній за місцем реєстрації, а також в квартирі відсутні і його особисті речі, відповідачем втрачені та не відновлені у вигляді дублікату ключі від житла, відповідач не намагався відновити втрачений зв`язок з квартирою шляхом вселення, тощо.

Окрім іншого, досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права особи відповідача, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців суд звертає увагу, що наявність у відповідача іншого постійного житла, в якому він проживає понад сім років свідчить, що це втручання не буде становити надмірний тягар. ОСОБА_5 майже десять років не проживає у спірному житлі, що свідчить про відсутність у нього тривалий час потреби у такому житлі, тому це не становитиме для нього надмірного тягаря. Ніяким чином відповідачем не доведено наявність в нього з 2014 року зацікавленості в житлі за місцем реєстрації.

У контексті обставин цієї справи, враховуючи, що відповідач впродовж тривалого часу, як він сам визнав в судовому засіданні понад сім років постійно проживає у гуртожитку, в нього відсутні тривалий час зв`язки із спірною квартирою, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не буде порушенням його права на житло, визначеного статтею 8 Конвенції, він має інше житло для проживання, в якому проживає впродовж сими років.

Заперечуючи проти позову, зокрема у поданому представником відзиві, відповідач наголошував на тому, що визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, фактично призведе до того, що він стане безхатьком.

Однак вказане твердження спростовується поясненнями відповідача наданими в судовому засіданні 05 квітня 2023 року, в яких він повідомив про те, що тривалий час понад сім років проживає в гуртожитку, який наданий роботодавцем. Крім того, позивач в судовому засіданні не заперечувала проти реєстрації відповідача та проживання разом із нею в приватному будинку. Окрім того, маючи постійне місце роботи, заробіток відповідач не позбавлений можливості винаймати житло. Відсутність у відповідача будь-якої зацікавленості у збереженні житла, його утриманні, догляді, не відвідування впродовж тривалого часу десяти років переконують суд про відсутність зацікавленості в цьому житлі зі сторони відповідача.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач понад десять років не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316,317,319,321,383,391,405 ЦК України; ст. ст. 64, 109, 150, 156 ЖК УРСР; ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81,141, 263, 264, 265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 травня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик