Ухвала

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 756/12009/15-ц

провадження № 61-4333св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_2 , подану представником Загурою Василем Петровичем про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж», про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж» (далі - ПП «Творча майстерня «Престиж», приватне підприємство), у якому просила: визнати недійсним договір дарування корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж», укладений 20 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В. О.; скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ПП «Творча майстерня «Престиж», яка проведена на виконання договору дарування корпоративних прав; зобов`язати Державну реєстраційну службу України, Міністерство юстиції України, відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записи щодо ПП «Творча майстерня «Престиж» станом на 15 грудня 2010 року.

Позовні вимоги мотивувала тим, що їй та її чоловіку ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності подружжя належало 100 % статутного капіталу ПП «Творча майстерня «Престиж».

У вересні 2015 року її стало відомо, що ОСОБА_2 у грудні 2010 року безоплатно передав у власність своїй дочці ОСОБА_3 70 % корпоративних прав приватного підприємства на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально. Сторони оцінили дарунок у 43 400 000,00 грн.

Оскільки письмової згоди на укладення правочину вона не надавала, то є підстави для визнання указаного правочину недійсним із проведенням відповідних дій для повернення сторін у первісний стан, у тому числі щодо скасування та відновлення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців записів щодо ПП «Творча майстерня «Престиж».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року, у задоволенні позовуОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-29175св16).

Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 змінила предмет позову та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просила поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості

належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя частини 70 % корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у розмірі 493 061 206,09 грн (1 408 746 303,11 грн ? 70% : ).

Позовні вимоги мотивувала тим, що договір купівлі-продажу прав засновника ПП «Творча майстерня «Престиж» укладений ОСОБА_2 01 квітня 2008 року за час перебування із нею в шлюбі.

Проте при відчуженні вказаних корпоративних прав 20 грудня 2010 року ОСОБА_2 на порушення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) не отримав її письмової згоди.

У спірному договорі дарування сторони визначили вартість вказаних корпоративних прав (70 %) у сумі 43 400 000,00 грн.

Згідно зі звітами про оцінку майна ПП «Творча майстерня «Престиж» від 13 лютого 2018 року дійсна вартість вказаного майна становить 1 408 746 303,11 грн.

Оскільки при укладенні договору дарування 70 % майнових прав ОСОБА_2 не отримав її письмової згоди як другого з подружжя та відчуження майнових прав відбулось не в інтересах сім`ї, позивач просила задовольнити позовні вимоги та поділити спільне сумісне майно, шляхом стягнення на її користь грошової компенсації вартості належної їй на праві спільної сумісної власності подружжя частини 70 % корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у розмірі 493 061 206,09 грн.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у складі судді Диби О. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладаючи договір дарування корпоративних прав, ОСОБА_2 діяв в інтересах сім`ї, сторони цього договору дарування діяли добросовісно, а сам договір є правомірним та дійсним.

Також суд дійшов висновку про недоведеність заявленого позивачем розміру грошової компенсації, оскільки, згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2017 року, жодний із перелічених у позовній заяві об`єктів нерухомості станом на 20 грудня 2010 року за ПП «Творча майстерня «Престиж» зареєстрований не був.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовуОСОБА_1 .

У порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто

з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини 70 % корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у розмірі 21 700 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судового збору.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-5383св19).

Верховний Суд погодився з тим, що ОСОБА_2 відчужив без згоди дружини ОСОБА_1 майно подружжя проте зазначив, що визначаючи вартість спірного майна, апеляційний суд порушив вимоги закону.

За результатами нового апеляційного розгляду, постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, з урахуванням ухвали цього суду від 12 лютого 2020 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини 70 % корпоративних прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у сумі 410 667 447,81 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_2 за договором дарування майнових прав від 20 грудня 2010 року відчужив майнові права, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без згоди дружини ОСОБА_1 , а тому на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості частини 70 % майнових прав ПП «Творча майстерня «Престиж» у розмірі 410 667 447,81 грн, виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду справи - 1 173 335 565,18 грн. Ця вартість визначена з урахуванням домовленості сторін, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції при попередньому скасуванні рішення суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій 13 березня 2020 року до Верховного Суду представник ОСОБА_2 - адвокат Загура В. П., не погодився з висновками апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просив скасувати прийняту апеляційним судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Загурою В. П., і витребувано цивільну справу № 756/12009/15 з Оболонського районного суду міста Києва.

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до закінчення касаційного провадження.

У квітні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2021 року справу № 756/12009/15 призначено до розгляду.

30 березня 2021 року до суду касаційної інстанції надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - Загури В. П. про зупинення провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 916/2813/18.

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Загури В. П. про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено касаційне провадження у справі № 756/12009/15 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/2813/18.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року касаційне провадження поновлено з підстав, передбачених статтею 254 ЦПК України.

Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 залишено без задоволення.Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року залишено без змін.

У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 , подана представником Загурою В. П. , від 23 лютого 2023 року вих. № 03/2023-юр про ухвалення у справі додаткового рішення.

Заяву мотивовано тим, що вирішуючи спір та приймаючи оскаржувану постанову, апеляційний суд зазначив, що він приймає позицію, висловлену представниками позивача, та відхиляє доводи представника ОСОБА_2 і третьої особи, враховуючи те, що вибуття майна із власності підприємства за рішенням суду, яке є об`єктом спільної власності подружжя, відбулося в період після укладення договору дарування корпоративних прав

від 20 грудня 2010 року, та без згоди іншого подружжя, тобто позивача у справі ОСОБА_1 .

Однак суд апеляційної інстанції не зазначив, у чому полягає зв`язок між укладенням ОСОБА_5 договору дарування 70 % корпоративних прав ПП «ТМ «Престиж» на користь своєї дочки ОСОБА_3 без згоди позивача та втратою 12 квартир і нежитлового приміщення за рішенням суду, адже на дату укладення договору дарування корпоративних прав житловий будинок з нежилим приміщенням, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , перебували та продовжували перебувати на балансі ПП «Твоча майстерня «Престиж» і були власністю останнього, тобто, за твердженням позивача, це майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , в той час як право власності на цей об`єкт нерухомості було втрачено подружжям за рішенням суду у 2013 році.

З дати укладення договору іпотеки, тобто з 06 липня 2010 року,

і до 12 грудня 2017 року, тобто до дати подання позивачкою заяви про зміну предмета позову у даній справі, вона не зверталась ні до суду, ні до правоохоронних органів з позовом чи заявою про протиправність дій її чоловіка ОСОБА_2 щодо передачі цього об`єкта нерухомості в іпотеку без її згоди.

А отже, є незрозумілим, чому саме ОСОБА_2 має компенсувати позивачу половину вартості цього майна, у той час як це майно було втрачене з волі обох із подружжя.

Не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, представником ОСОБА_2 - адвокатом Загурою В. П. у березні 2020 року до суду касаційної інстанції було подано касаційну скаргу, у якій він, посилаючись на приписи статей 181, 210, 323 ЦК України, просив перевірити обґрунтованість і законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови від 29 січня 2020 року.

При цьому зазначав, що нежитловий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 , був переданий в іпотеку ще

у 2010 році за мовчазної згоди позивача, яка жодного разу не зверталася ні до суду, ні до правоохоронних органів із заявами (позовами) про захист її порушених майнових прав у зв`язку із передачею вказаного житлового будинку в іпотеку без її згоди.

За таких обставин незрозумілими є висновок суду апеляційної інстанції про те, чому саме ОСОБА_2 має нести відповідальність за втрату вказаного вище нерухомого майна і компенсувати іншому із подружжя половину його вартості. За оцінкою позивача вартість такого майна становить

84 045 411,71 грн (168 090 823,42 грн - загальна вартість 12 квартир та нежитлового приміщення).

Що стосується нежитлових приміщень загальною площею 25 515,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлових приміщень загальною площею 10 725,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_3 , та нежитлових приміщень загальною площею 2 698,4 кв. м за адресою:

АДРЕСА_4 , то ці нежитлові приміщення дійсно були придбані ПП «ТМ «Престиж» у ТОВ «ВІСАК-ОРИЗОН» відповідно до біржових контрактів № 1, № 2 та № 3 від 09 червня 2008 року за 12 812 713,20 грн,

за які фактично було сплачено лише 5 460 000,00 грн.

Матеріали справи не містять жодних даних про те, що право власності на вказані об`єкти нерухомості, які були придбані за біржовими контрактами, було зареєстроване за ПП «Творча майстерня «Престиж».

Навпаки, на а.с. 246 т. 6 справи міститься копія рішення власника ПП «Творча майстерня «Престиж» про необґрунтованість взяття на баланс підприємства об`єктів нерухомого майна, що були придбані за біржовими контрактами, та вказівка бухгалтерії про приведення у зв`язку з цим даних балансу у відповідність.

Отже, факт тимчасового взяття на баланс підприємства нерухомого майна, придбаного за біржовими контрактами, право власності на яке не було зареєстроване відповідно до приписів статей 181, 210 ЦК України, та які в подальшому були анульовані, не породжує у покупця права власності на це майно, а отже, ці об`єкти нерухомості не могли бути також об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Судом апеляційної інстанції також не наведено норму закону, згідно з якою тимчасове взяття підприємством нерухомого майна на свій баланс свідчить про набуття ним права власності на це майно.

Загальна вартість оцінки цих трьох об`єктів нерухомості, за твердженням позивача, становить 202 758 500,00 грн, а половина вартості

цих об`єктів, яку безпідставно стягнуто на користь позивачки, становить 101 379 250,00 грн.

Представником відповідача адвокатом Загурою В. П. зазначалось, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що факт взяття придбаного за біржовими контрактами нерухомого майна на баланс ПП «Творча майстерня «Престиж» свідчить про виникнення у підприємства права власності на це майно, а тому і висновок про те, що це майно також є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , є помилковим.

Таким чином, щодо зазначеного майна з ОСОБА_2 на користь позивачки безпідставно стягнуто грошову компенсацію в загальній сумі 185 424 66 грн.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 756/12009/15 вказані доводи скаржника судом касаційної інстанції не досліджувались, тобто не були перевірені, відповідної правової оцінки таким доводам судом касаційної інстанції не надано, та судове рішення з цього приводу судом касаційної інстанції не було ухвалене.

Суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити наведені у касаційній скарзі обставини щодо правомірності (законності) та обґрунтованості ухвалення судового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в сумі 185 424 661,71 грн та ухвалити з цього приводу додаткове судове рішення, змінивши постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року шляхом зменшення суми грошової компенсації на 185 424 661,71 грн.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 в особі представника Загури В. П. просив суд переглянути в касаційному порядку доводи відповідача у справі № 756/12009/15, наведені ним у його касаційній скарзі від 12 березня

2020 року, поданій на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, щодо обґрунтованості та законності ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції та ухвалити додаткове судове рішення, змінити постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, зменшивши суму стягнення грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на 185 424 661,71 грн.

У частинах першій, третій статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Тлумачення статті 270 ЦПК України свідчить, що додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у частині першій статті 270 ЦПК України підстав.

Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року прийняв постанову від 16 лютого 2022року,якою залишив вказане судове рішення без змін.

У заяві представник ОСОБА_2 ставить питання пронеобхідність перевірки у касаційному порядку наведених у касаційній скарзі обставин щодо правомірності (законності) та обґрунтованості постанови апеляційного суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в сумі 185 424 661,71 грн та ухвалення з цього приводу додаткового

судового рішення, яким змінити постанову Київського апеляційного суду

від 29 січня 2020 року шляхом зменшення суми грошової компенсації

на 185 424 661,71 грн.

У постанові від 16 лютого 2022 року Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, який врахував вказівки, що містились у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року (провадження № 61-5883св19), дав оцінку поданим обома сторонами спору звітам про оцінку майна, з вартістю якого сторони погодилися, та визначив розмір компенсації за належну позивачу частку у спільному майні, виходячи із загальної кількості об`єктів нерухомого майна, яке перебувало на балансі підприємства, відповідно до звітів про оцінку майнавід 22 жовтня 2019 року.

Підстави вважати, що судом касаційної інстанції не вирішено позовної вимоги, як і підстави, визначені у статті 270 ЦПК України для ухвалення Верховним Судом додаткового рішення у справі, відсутні.

Верховний Суд переглянув законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та виходив з того, що доводи касаційної скарги щодопідстав дляскасування оскаржуваного судового рішення зводяться до незгоди заявника з оцінкою доказів та установлених на їх підставі обставин, яким суд апеляційної інстанції дав оцінку при вирішенні спору. Проте будь-яких аргументів про недопустимість доказів заявником не було наведено.

Підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції під час касаційного перегляду не було встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavinand others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Звертаючись з касаційною скаргою, ОСОБА_2 не спростував позову ОСОБА_1 тависновків суду апеляційної інстанції, не довів неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого ним судового рішення.

В силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладені у заяві про ухвалення додаткового рішення аргументи зводяться до доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення на їх підставі обставин, зокрема щодо зменшення розміру компенсації, стягнутої судом апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача. Заявник ставить питання щодо надання оцінки доводам касаційної скарги, які в свою чергу стосуються оцінки доказів, на які відповідач посилався, аргументуючи

свою позицію про безпідставність стягнення компенсації на суму

185 424 661,71 грн.

Суд касаційної інстанції не може повертатись до касаційного перегляду судового рішення апеляційного суду та, тим більше, змінювати результат касаційного розгляду, до чого зводиться заява про ухвалення додаткового судового рішення.

За таких обставин, заява ОСОБА_2 , подана представником Загурою В. П. , про ухвалення додаткового рішення у справі задоволенню не підлягає.

Колегія суддів враховує заяву представника ОСОБА_2 - Загури В. П. про повернення помилково направленої заяви про ухвалення додаткового рішення від 21 лютого 2023 року вих. № 01/2023-юр, та залишає зазначену заяву без розгляду.

Керуючись статтями 260, 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 , поданої представником Загурою Василем Петровичем , про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватне підприємство «Творча майстерня «Престиж», про поділ спільного майна подружжя.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець