ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 626/2267/20 Номер провадження 22-ц/814/1077/23Головуючий у 1-й інстанції Рибальченко І.Г. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Андрейко Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пілігрима Петра Олександровича на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю

В С Т А Н О В И В:

09.10.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року було розірвано.

За договором купівлі-продажу від 04 травня 2019 року ОСОБА_3 (продавець) в особі ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення продав, а ОСОБА_1 (покупець) придбав автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10000 грн.

Кошти надані в дар батьками позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , після продажу 04 квітня 2019 року автомобіля DAEWOO Lanos , 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . Факт дарування позивачу грошових коштів в сумі 10000 грн. на придбання автомобіля підтверджується його розпискою, наданою 10.04.2019 за підписами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Оскільки автомобіль Skoda Fabia був придбаний у період шлюбу, проте за особисті кошти одного з подружжя, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_4 .

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 .

Рішенням Краноградського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Пілігрім П.О. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду незаконне, необгрунтоване, судом неповно з?ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права

Вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги достовірний доказ, а саме розписку від 10.04.2019, за якою позивач отримав в дар грошові кошти в сумі 10000 грн., що також було підтверджено показами допитаних у судовому засіданні свідків: батька апелянта- ОСОБА_4 , та матір?ю апелянта- ОСОБА_5 .

У письмовому відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Вказує, що клопотання про призначення експертизи не підлягає задоволенню.

На обгрунтування висловленого у відзиві зазначила, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені належними та допустимими доказами. У разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним, це стосується договорів дарування нерухомості та валютних цінностей на суму, що перевищує 850 грн., надана ним розписка штучний доказ, який написано безпосередньо під приводом подання позову до суду.

Відповідно до статті 367 ЦПІК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов?язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об?єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, пояснення осіб, за відсутності учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦІК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 263 ЦІК України визначено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов недоведений належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.08.2007 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем.

04 травня 2019 року між ОСОБА_3 , в особі ОСОБА_4 , який діє на підставі доручення, та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивач набув право власності на автомобіль Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 16 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-и, провадження № 61-15462св18.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка на дружини у майні с рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім?я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Отже, обов?язок доказування, що майно подружжя було придбано за особисті кошти одного із подружжя, покладається саме на того з подружжя, який заперечує факт придбання майна за спільні кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було зареєстровано 04 серпня 2007 року, розірвано шлюб 16 липня 2020 року , а спірний автомобіль придбаний за договором купівлі-продажу 04 травня 2019 року, тобто в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини. на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В ході розгляду справи позивач обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказував, що спірний транспортний засіб було придбано за його особисті кошти в сумі 10000 грн., які йому подарували батьки, відповідно до наданої ним розписки від 10 квітня 2019 року. В свою чергу мати позивача ОСОБА_5 отримала кошти в сумі 30000 грн. від продажу 04 квітия 2019 року свого автомібіля DAEWOO Lanos, 2006 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

За вимогами ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов?язків.

Згідно із ч.ч.1, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За нормами ст. 19 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Оскільки, в матеріалах справи відсутній договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, надана позивачем розписка від 10 квітня 2019 року, за якою він отримав в дар грошові кошти в сумі 10000 грн, оскільки предметом цього договору є грошові кошти в сумі 10000 грн., не відповідає вимогам цивільного законодавства, а саме ст.717 ЦІК України, формі укладення договору дарування та нормам ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст.215 ЦК України.

За таких обставин вказаний правочин не може бути взятий до уваги як достовірний доказ по справі, а тому з цього питання доводи скарги колегією суддів не приймаються.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги, що покази свідків є належними доказами, та погоджується з судом першої інстанції, що надані покази свідків, які зазначили в суді про те, що вони подарували позивачу гроші в сумі 10000 грн. на день народження для придбання автомобіля не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не є допустимими доказами на підтвердження цих обставин.

Суд правильно звернув увагу на те, що вартість автомобіля Skoda Fabia 2003 року випуску, згідно звіту про оцінку майна станом на 02.09.2020 складає 105 700 грн. Тоді як згідно пояснень в судовому засіданні автомобіль було придбано ОСОБА_1 04.05.2019 за домовленістю сторін за 10000 грн., що є значно менше ринкової вартості транспортного засобу.

Отже, судом встановлено, що спірний транспортний засіб набутий сторонами за час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу ОСОБА_1 не спростована, він не довів, що придбав автомобіль, за власні кошти, тому спірний автомобіль Skoda Fabia 2003 poку випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 є об?єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦІК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦІК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв?язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов?язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на те, що автомобіль був придбаний у шлюбі, але за його особисті кошти, оскільки доказів набуття транспортного засобу автомобіля Skoda Fabia 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_6 за власні кошти, позивачем суду не було надано, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.259, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦІК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пілігріма Петра Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Краноградського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов