Справа № 143/335/21
20.06.2023 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Левченко М.О.,
розглянувши в приміщенні суду в місті Погребище Вінницького району Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Погребищенської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки,-
У квітні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за нею в порядку спадкування:
Позов мотивовано тим, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 24.01.2019 року за нею було визнано право власності на спадкове майно у порядку спадкування за заповітом, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
27.03.2019 року вона зареєструвала своє право власності на вищевказаний будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом.
Однак, під час державної реєстрації права власності на зазначений будинок та отримання витягів з Державного земельного кадастру на земельні ділянки, на яких розташований успадкований житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, з`ясувалось, що земельні ділянки призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства, розмірами 0,2500га та 0,2596 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , належать її рідному братові ОСОБА_2 на підставі державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯИ №№ 221291, 221292 від 14.01.2010 року.
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.06.2020 року визнано незаконними державні акти на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯИ №№ 221291, 221292 від 14.01.2010 року, видані на ім`я ОСОБА_2 , та скасовано їх державну реєстрацію права приватної власності.

Позивачка зазначає, що рішенням 2 сесії 22 скликання від 16.11.1994 року Новофастівської сільської ради її матері ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,21 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 .

Мати позивачки за життя набула право власності на зазначені земельні ділянки, однак не отримала правовстановлюючі документи.

Відповідно до заповіту від 12.02.2018 року, посвідченого секретарем виконкому Новофастівської сільської ради, мати позивачки заповіла їй все своє майно, яке належало їй на день смерті, тобто і право власності на зазначені земельні ділянки.

Позивачкою на підставі рішення 44 сесії 7 скликання Новофастівської сільської ради від 18.04.2019 року було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,05 га та 0,21 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 .

23.09.2020 року позивачка звернулась із заявами про державну реєстрацію права власності на вищевказані земельні ділянки, надавши всі необхідні документи, в тому числі і вказане рішення Погребищенського районного суду Вінницької області.

Рішеннями № 54279024 від 28.09.2020 року та № 54281156 від 28.09.2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області Гончарук Світлана Петрівна відмовила у державній реєстрації її права власності на спірні земельні ділянки на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими передбачено, що підставою для відмови в реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження та, що заява про держану реєстрацію прав подана неналежною особою.

Після цього позивачка звернулась до Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області із заявою про затвердження її технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га та площею 0,21 га для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по АДРЕСА_1 .

12.10.2020 року вона отримала відмову в затвердженні їй технічної документації та передачу вказаних земельних ділянок у власність, оскільки згідно витягу з Державного земельного кадастру вказані земельні ділянки рахуються як власність ОСОБА_2 .

Таким чином, позивачка не може оформити своє право власності на земельні ділянки, а тому була змушена звернутися до суду із цим позвом.

06.04.2021 року суддею ухвалено відкрити провадження у даній справі та її розгляд проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 38).

11.08.2021 року судом ухвалено замінити первісного відповідача Новофастівську сільську раду належним відповідачем Погребищенською міською радою (а.с. 56, 57).

Ухвалою суду від 28.12.2021 року залучено ОСОБА_2 до участі у даній справі в якості співвідповідача (а.с. 90, 91).

18.02.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 106-108).

Позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак 01.07.2022 року від позивачки та її представника адвоката Дем`янюка В.Б. надійшли заяви, в яких вони просять розгляд справи проводити без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити у повному обсязі (а.с. 148, 149).

Представник відповідача Погребищенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте 20.06.2023 року головний спеціаліст юрист відділу правового забезпечення Олена Жмурчук до канцелярії суду подала заяву, в якій вказала, що в судове засідання з`явитись не мають можливості, позовні вимоги не визнають (а.с. 238-243).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив (а.с. 234-237).

Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, встановивши суть спірних правовідносин, що склалися між сторонами, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Згідно копії виписки з рішення 2 сесії 22 скликання від 16.11.1994 року ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,21 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Запис у вищезазначеному рішенні «Слободян Ніні Романівні» суд визнає технічною помилкою, оскільки як вбачається із копії заочного рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.06.2020 року у справі № 143/1364/19 в судовому засіданні беззаперечно доведено, що після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 та земельних ділянок, які призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, розмірами 0,2500 га та 0,2596 га, належали їй на підставі рішення другої сесії двадцять другого скликання від 16.11.1994 Новофастівської сільської ради Вінницької області (а.с. 27). Крім того, учасниками справи не заперечується та обставина, що згаданим рішення сільської ради зазначені земельні ділянки були передані у приватну власність саме ОСОБА_3 .

Відповідно до копії довідки від 03.01.2020 року № 4, виданої Новофастівською сільською радою, житловий будинок загальною площею 57,9 м? та присадибна земельна ділянка загальною площею 0,46 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_3 на день її смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно погосподарської книги № 4 Новофастівської сільської ради на 2016-2020 роки (а.с. 14).

За життя ОСОБА_3 , користуючись своїм правом, зробила заповітне розпорядження, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1 . Заповіт 12.02.2018 року підписаний на прохання заповідача ОСОБА_5 в присутності двох свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та посвідчений секретарем виконавчого комітету Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за № 21 (а.с. 11, 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 від 27.04.2018 року (а.с. 10).

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 24.01.2019 року визнано право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування на спадкове майно за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , інвентаризаційна справа № 84, виготовленого 03.07.2018 року Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (а.с. 7, 8).

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161570838 від 29.03.2019 року право приватної власності на житловий будинок загальною площею 57,9 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , 27.03.2019 зареєстроване державним реєстратором Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області Вознюк С.П. за ОСОБА_1 на підставі рішення Погребищенського районного суду Вінницької області №143/1658/18 від 24.01.2019; номер запису про право власності: 30938476; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46215670 від 29.03.2019 (а.с. 9).

Згідно копії рішення 44-ї чергової сесії 7-го скликання «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 » від 18 квітня 2019 року № 329 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 0,46 га, в тому числі: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0,25 га та 0,21 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).

Згідно копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ -019 від 30.09.2019 року право приватної власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500, кадастровий номер :07:002:0084, розташовану по АДРЕСА_1 , зареєстровано 14.01.2010 року за ОСОБА_2 на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року; документ, що посвідчує право Державний акт від 14.01.2010 ЯИ 221291 (а.с. 15-18).

Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ - 019 від 30.09.2019 року право приватної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2596, кадастровий номер :07:002:0085, розташовану по АДРЕСА_1 , зареєстровано 14.01.2010 року за ОСОБА_2 на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року, що посвідчує право Державний акт від 14.01.2010 ЯИ 221292 (а.с. 19-20).

Заочним рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.06.2020 року у справі № 143/1364/19 визнано незаконними державні акти про право приватної власності на земельні ділянки серії ЯИ № 221291, 221292 від 14.01.2010, видані на ОСОБА_2 , та скасовано їх державну реєстрацію права приватної власності (а.с. 25-29).

Відповідно до копій рішень про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28.09.2020 року №№ 54279024, 54281156 державним реєстратором прав на нерухоме майно Гончарук С.П. відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :07:002:0084, :07:002:0085 з тих підстав, що надані документи не дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с. 23, 24).

Згідно копії листа Новофастівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області від 12.10.2020 року № 245 ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду про вирішення спірних питань щодо земельних ділянок, які перебувають у приватній власності, оскільки відповідно до наданих нею витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки кадастровий номер :07:002:0084 та кадастровий номер :07:002:0085 зареєстровано державні акти на право приватної власності на землю серії ЯИ 221291 від 14.01.2010 року та ЯИ 221292 від 14.01.2010 року на ОСОБА_2 (а.с. 31).

Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить із того, що позивачкою фактично заявлена вимога про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18.

У постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №910/1016/17, від 17 квітня 2018 у справі № 914/1521/17 та від 22 травня 2018 року у справі №923/1283/16 виснувано, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/ 15-ц зазначено, що визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Таким чином, за загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 посилалася на те, що її мати ОСОБА_3 за життя набула право власності на спірні земельні ділянки, однак не отримала правовстановлюючі документи. А тому, на думку позивачки, зазначені земельні ділянки ввійшли до складу спадкового майна і до неї (позивачки) перейшло право власності на них.

Надаючи оцінку таким твердженням позивачки в контексті встановлених обставин справи, суд ураховує, що на час прийняття рішення про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельних ділянок земельні правовідносини в загальному регламентувалися ЗК України 1990 року.

Вирішуючи спір, суд послуговується на правовий висновок сформульований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №350/67/15-ц, який зводиться до того, що положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Статтею 23 ЗК України 1990 року визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (надалі Декрет).

Разом із тим, порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було визначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43.

Тобто станом на 1994 рік порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року (в редакції Закону №509-VI від 16.09.2008 року) рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

У постанові Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №593/1095/19 виснувано, що пунктами 1-3 Декрету передбачено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, зазначених у пункті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює.

Пунктом 3 Декрету визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчувалися відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЗК України 1992 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Натомість, пунктом 6 Декрету зупинено дію ст.23 ЗК України 1992 року щодо власників земельних ділянок, визначених ст.1 цього Декрету.

У постанові від 30.05.2012 року у справі № 6-31цс12 Верховний Суд України дійшов висновку, що пунктом 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.

У постанові від 04.08.2021 року у справі № 746/259/19 Верховний Суд фактично конкретизував висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30.05.2012 року у справі № 6-31цс12, зазначивши, що враховуючи зміст та конструкцію пункту 3 Декрету момент виникнення права на земельні ділянки, які передавалися у власність для ведення особистого підсобного господарства в порядку цього Декрету, пов`язувався із внесенням відповідного запису у земельно-кадастрові документи, посвідченого відповідною радою народних депутатів.

Повертаючись до обставин розглядуваної справи, суд бере до уваги, що позивачкою не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували одержання спадкодавцем ОСОБА_3 у встановленому порядку державних актів на землю та здійснення державної реєстрації її права власності на земельні ділянки або наявності у земельно-кадастрових документах запису про право власності ОСОБА_3 на спірні земельні ділянки, що були передані їй на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».

Зокрема, суд вважає, що такі обставини не доводяться довідкою Новофастівської сільської ради від 03.01.2020 року №4, за змістом якої ОСОБА_3 належала присадибна земельна ділянка загальною площею 0,46 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , згідно погосподарської книги №4 сільської ради за 2016-2020 роки, виходячи із наступного.

За пунктом 1.4 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 08.12.2010 року №491 (втратила чинність на підставі Наказу Державної служби статистики України №56 від 11.04.2016 року) землеволодіння (земельне володіння), як об`єкт погосподарського обліку, - земельна ділянка, що знаходиться на праві власності (користування).

Аналогічне визначення поняття землеволодіння вжите у пункті 4 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державної служби статистики України №56 від 11.04.2016 року.

Отже, вказівка у згаданій довідці Новофастівської сільської ради на те, що присадибна земельна ділянка загальною площею 0,46 га належала ОСОБА_3 , сама по собі не може свідчити про виникнення у останньої права власності на неї, позаяк не виключає належність їй земельної ділянки на праві користування.

Більше того, наведена у цій довідці інформація суперечить іншим матеріалам справи, позаяк із досліджених судом доказів убачається, що відповідач ОСОБА_2 14.01.2010 року, тобто ще за життя ОСОБА_3 , одержав державні акти на право власності на спірні земельні ділянки.

За ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В силу ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Позивачкою не доведено, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 ввійшло право власності спадкодавця на вказані вище земельні ділянки.

З огляду на викладене суд вважає неспроможними доводи позивачки про те, що вона набула право власності на ці земельні ділянки, як спадкоємець за заповітом, з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , та що таке її право порушене відповідачами і підлягає захисту в обраний нею спосіб.

Разом із цим, як випливає із рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 24.01.2019 року у справі №143/1658/18 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2019 року №161570838 ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після смерті ОСОБА_3 за заповітом. При цьому за змістом заповіту ОСОБА_3 заповіла на користь позивачки все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося.

Частиною першою ст. 377 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказані норми встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані.

В частинах 2, 3 ст.1225 ЦК України (в редакції станом на час відкриття спадщини) передбачено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» обумовлено, що правило статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування

земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було

надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності . Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної

йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його

обслуговування, незалежно від змісту заповіту.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 16.03.2020 року у справі № 675/2372/16-ц зазначено, що виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд.

Таким чином, ураховуючи, що позивачка успадкувала житловий будинок за заповітом, яким охоплювалася вся спадкова маса, до неї з часу відкриття спадщини перейшло право користування земельними ділянками загальною площею 0,46 га, переданими ОСОБА_3 згідно рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».

В абзаці другому пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В абзаці третьому ч.1 ст.29 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого за рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту відсутності відомостей про речові права інших осіб на таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі.

Поміж тим, як встановлено із Витягів з Державного земельного кадастру від 30.09.2019 року, на час відкриття спадщини власником означених земельних ділянок був відповідач ОСОБА_2 , за яким на підставі державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯИ №221291, 221292 від 14.01.2010 року зареєстровано таке право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що, в свою чергу, слугувало підставою для прийняття державним реєстратором рішень про відмову у державній реєстрації права власності позивачки на спірні земельні ділянки.

Проте, рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.06.2020 року у справі №143/1364/19 визнано незаконними державні акти про право власності на земельні ділянки серії ЯИ №221291, 221292 від 14.01.2010 року, видані на ОСОБА_2 , та скасовано їх державну реєстрацію права приватної власності.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

В абзаці 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на даний час) унормовано, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

В абзаці 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на даний час) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Відтак, у разі ухвалення судового рішення про визнання недійсними (незаконними) чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються, що тягне за собою необхідність проведення державної реєстрації припинення відповідного речового права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною в пунктах 127, 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року у справі №914/2350/18 (914/608/20).

Отже, зважаючи на те, що рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 02.06.2020 року у справі №143/1364/19 визнано незаконними державні акти про право власності на земельні ділянки серії ЯИ №221291, 221292 від 14.01.2010 року, на підставі яких здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки, то позивачка на даний час не позбавлена можливості звернутися до державного реєстратора із заявою про здійснення державної реєстрації припинення такого речового права відповідача на підставі цього судового рішення.

Як слідує із Витягів з Державного земельного кадастру від 30.09.2019 року державну реєстрацію спірних земельних ділянок в Державному земельному кадастрі та присвоєння їм кадастрових номерів було здійснено 14.01.2010 року за заявою ОСОБА_2 на підставі технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, розроблених на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким згадані земельні ділянки були передані у приватну власність спадкодавцю ОСОБА_3 .

За таких обставин суд вважає, що після здійснення державної реєстрації припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, необхідності у повторному виготовленні технічної документації щодо визначення в натурі (на місцевості) цих земельних ділянок немає, адже вони є сформованими як об`єкти цивільних прав в розумінні положень ст.79-1 ЗК України 2002 року, так як зареєстровані в Державному земельному кадастрі та їм присвоєні відповідні кадастрові номера.

Поряд із цим, на переконання суду, здійснення державної реєстрації припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не призведе до втрати чинності рішенням 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», оскільки протилежний підхід прямо суперечив би приписам абзацу другого пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року та не узгоджувався б із закріпленими у ст.6 ЦК України принципами добросовісності, справедливості та розумності.

На користь такого висновку свідчить також та обставина, що ОСОБА_2 , зловживаючи своїм правом на приватизацію земельних ділянок, достеменно знаючи, що вказане вище рішення сільської ради стосується передачі у приватну власність земельних ділянок не йому, а ОСОБА_8 , діючи недобросовісно, використав його для оформлення права власності на земельні ділянки, позбавивши в подальшому позивачку, як спадкоємця за заповітом, можливості завершити процес їх приватизації.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що після здійснення державної реєстрації припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки, позивачка, з огляду на приписи абзацу другого пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року, вправі буде домагатися від Погребищенської міської ради надати їй право на завершення процесу приватизації окреслених земельних ділянок на підставі рішення 2 сесії 22 скликання Новофастівської сільської ради від 16.11.1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що позивачкою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушених прав, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивачку.

Керуючись ст. ст. 2-7, 10, 133, 141, 258, 259, 263, 268 ЦПК України, суд, -

Ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Погребищенської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жителька: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

Погребищенська міська рада Вінницької області (вул. Богдана Хмельницького, 77, м. Погребище, Вінницький район, Вінницька область, 22200), ;

ОСОБА_2 , житель: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Повний текст рішення складено 23.06.2023 року.

Суддя