Справа № 675/189/23
Провадження № 2/675/265/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" травня 2023 р. м.Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі :

головуючого судді Демчука П.В. ,

за участю секретаря судового засідання Григор`євої О.С.,

позивачки ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Іванова А.Б.,

відповідачки ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину будинковолодіння та виключення її із складу спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину будинковолодіння та виключення її із складу спадщини, третя особа:приватний нотаріус Ізяславського нотаріального округу Шмигельський Юрій Петрович. У позові позивачка зазначила, що з 01 січня 2004 року вона та ОСОБА_5 стали проживати однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет. Позивачка та ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних стосунках по червень 2010 року. Офіційно сторони зареєстрували шлюб 22 липня 2014 року. 15 вересня 2005 року позивачка разом з ОСОБА_5 за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . На даний час вулиця Островського перейменована на вулицю Євгена Коновальця. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила визнати факт проживання однією сім`єю з 01 січня 2004 року по червень 2010 року; визнати право власності на частину будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 та виключити її зі складу спадщини.

07 лютого 2023 року судом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідачка ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти позову, пославшись на те, що у грудні 2003 року шлюб між її батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано. На момент розірвання шлюбу батьки проживали спільно у АДРЕСА_2 . Після розірвання шлюбу і до вересня 2005 року ОСОБА_5 продовжував проживати за адресою: АДРЕСА_2 . 08 вересня 2005 року батьки зареєстрували розірвання шлюбу в відділі ДРАЦС Ізяславського РУЮ Хмельницької області, після чого ОСОБА_5 придбав будинок по АДРЕСА_3 , де надалі став проживати. Оскільки позивачка не навела жодних доводів і не додала доказів на підтвердження факту спільного проживання у спірний період, відповідачка просить відмовити у задоволення позову повністю.

04 квітня 2023 року підготовче судове провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Іванов А.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Зазначили, що позивачка увесь час працювала та мала дохід, також частину коштів для купівлі будинку позичала у своєї сестри.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Карун В.П. у судовому засіданні заперечували проти позову, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у наданому нею відзиві на позов. У задоволенні позову просять відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій повідомив про своє невизнання позовних вимог, а також просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа: приватний нотаріус Ізяславського нотаріального округу Шмигельський Ю.П. в судове засідання не з`явився, на запит суду надав копії матеріалів спадкової справи.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до договору купівлі-продажу будинку серії ВСМ № 518520 від 15.09.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В.П., ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_7 у власність житловий цегляний будинок, загальною площею 81,6 м.кв., що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно складеного КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» під № 8402055 від 20.09.2005 року, реєстраційний номер 11106705 тип об`єкта домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 66 в книзі 3-Д, стор. 279, власником є ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу.

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 1479483 від 15.09.2005 року набувачем будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , згідно договору купівлі - продажу.

Згідно із висновком про вартість майна, виконаним ПП «Ізяслав-експерт» від 17.01.2023 року, встановлено, що оціночна вартість будинку АДРЕСА_3 складає 236640 грн.

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 30.07.1982 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом РАЦС м. Комсомольська, актовий запис № 1204. Згідно відмітки Ізяславського відділу РАЦС в свідоцтві про шлюб, шлюб був розірваний 08.09.2005 року.

Також у судовому засіданні встановлено, що в період часу з 21 липня 2010 року по 04 листопада 2013 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 . Згідно рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області № 675/1883/13-ц від 04.11.2013 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції Хмельницької області 21 липня 2010 року за актовим записом №71, було розірвано.

Надалі ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 22 липня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 83. Після шлюбу позивачка отримала прізвище ОСОБА_11 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Хмельницькому Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Шепетівського районного нотаріального округу після смерті ОСОБА_5 , звернулися донька ОСОБА_2 , дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_4 .

Правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній (ст. 4 Сімейного кодексу України).

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Частиною другою статті 21 СК України встановлено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України). Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Юридичний факт установлюється у тому випадку, якщо від нього виникають, змінюються чи припиняються правовідносини. Проте таких правовідносин позивачка під час судового розгляду не довела, а неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а її посилання на обставини, які вона вказує в позовній заяві, ґрунтуються лише на припущеннях.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 із померлим ОСОБА_5 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить із того, що позивачка не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання у заявлений позивачкою у позові період, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, вказана позиція суду узгоджується з постановою Верховного суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/23617/15-ц, провадження № 61-649 св 22.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс 12).

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21,23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд не знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за спільні кошти позивачки та ОСОБА_5 .

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна у 2005 році та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Суд вважає, що позивачкою не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2004 року, і відповідно суд не знаходить правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3-13, 141,193, 235, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 діб з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повне рішення суду складене 11 травня 2023 року

Суддя П.В.Демчук