П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року місто Київ

справа № 754/176/22

провадження №22-ц/824/1771/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 18 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Грегуль О.В., в приміщенні Деснянського районного суду м.Києва,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 . В квартирі, крім позивачки, зареєстровані: її колишній чоловік ОСОБА_2 та двоє неповнолітніх дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шлюбні відносини між подружжям були припинені в 2017 році.

28 березня 2019 року рішенням Деснянського районного суду м.Києва шлюб між сторонами був розірваний.

З моменту припинення шлюбних відносин, а саме з 2017 року, відповідач не проживає в спірній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в квартирі немає, і взагалі квартирою він не цікавиться.

Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу позивачка не чинила, він добровільно визначив собі інше місце проживання, і спірним житловим приміщенням не користується більше чотирьох років. Дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням відповідач не вчиняв.

На даний момент та обставина, що крім позивачки та її дітей в належній їй на праві власності квартирі зареєстрована стороння особа, обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в її особисте життя та життя її сім`ї та сприяє збільшенню суми сплати за комунальні послуги.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 18 травня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Рішення оскаржується з мотивів неповноти встановлення судом обставин справи перед винесенням рішення, які мають значення для справи, неправильного і неповного дослідження доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого спір був вирішений незаконно.

Відповідач під час розгляду інших судових справі (зокрема, про перерахунок розміру заборгованості по аліментам) особисто свідчив про те, що він з моменту розірвання сімейних відносин постійно проживає у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2 та має там постійне місце роботи. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідач одружився і проживає з новою дружиною в с.Селище.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Будова Я.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. У відзиві, зокрема, зазначає, що між сторонами з моменту розлучення існують непорозуміння щодо користування квартирою, апелянт чинить постійні перешкоди у користуванні житлом, змінила вхідні замки та не відчиняє двері. Також між сторонами існує конфлікт щодо виховання їх спільних малолітніх дітей. Постійні конфлікти, відсутність розуміння, призвели до того, що відповідач змушений періодично проживати за адресою проживання своїх батьків. Проте, така відсутність за адресою реєстрації не носить постійний характер, а може свідчити лише про тимчасову відсутність відповідача, що в свою чергу, не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Райх Л.М. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Будова Я.М. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2011 року, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 28 березня 2019 року.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування квартири від 21 вересня 2012 року та витягом про державну реєстрацію прав.

У зазначеній квартирі позивач зареєстрований з 31 березня 2005 року, а відповідач у зазначеній квартирі зареєстрований з 29 вересня 2011 року.

Відповідно до Акту ЖЕД-303 від 23 грудня 2021 року, складеного за заявою позивача від 22 грудня 2021 року, відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до листів Деснянського УНГУНП у м.Києві від 8 вересня 2021 року та від 15 вересня 2021 року, позивач разом з дітьми: ОСОБА_5 , 2012 року народження, і ОСОБА_6 , 2014 року народження, з 2019 року проживають у Республіці Чехія. М.Млада-Боліслав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог. Суду не надано і судом не здобуто конкретних, правових та беззаперечних доказів, які б достовірно свідчили, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад рік та які б давали суду саме правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням і саме з підстав, передбачених ст.405 ЦК України.

Проте, з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що з моменту припинення шлюбних відносин, а саме з 2017 року відповідач не проживає в спірній квартирі, яка є її особистою приватною власністю, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в квартирі немає і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу позивачка не чинила, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, і спірним житловим приміщенням не користується більше чотирьох років. Дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, відповідач не вчиняв. На даний момент та обставина, що крім позивачки та її дітей в належній їй на праві власності квартирі зареєстрована стороння особа, обмежує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, призводить до втручання в її особисте життя та життя її сім`ї, та сприяє збільшенню суми сплати за комунальні послуги.

Отже, у даному випадку виник спір між власником квартири та користувачем цієї квартири з приводу користування житлом після припинення шлюбу з власником квартири.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`є, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрат статусу члена сім`ї, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Разом із тим, відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважити на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом ( як і будь0яким нерухомим майном) через його заняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц, у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

У постановах Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів спору.

Установлено, що квартира АДРЕСА_4 належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування, укладеного 21 вересня 2012 року. Квартира була подарована позивачці її батьком (а.с.11-12).

Відповідач ОСОБА_2 вселився до цієї квартири як член сім`ї власника і користувався квартирою до припинення шлюбних стосунків з дружиною ОСОБА_1 .

Належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не проживання в квартирі АДРЕСА_4 відповідачем, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Надане стороною відповідача звернення до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві від 25 серпня 2021 року не підтверджує обставин чинення позивачем відповідачу перешкод у користуванні спірною квартирою. Головна мета звернення ОСОБА_2 до поліції це питання спілкування батька з малолітніми дітьми ( а.с.51-52). Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 25 серпня 2021 року об 11 год.37 хв. зателефонував на спеціальну телефонну лінію «102» та викликав наряд поліції з метою фіксації відсутності його малолітніх дітей за адресою їх місця реєстрації: АДРЕСА_3 та вжиття заходів щодо встановлення їх місця знаходження (а.с.52).

Зі змісту відповіді Деснянського управління поліції ГУНП у м.Києві Національної поліції України від 8 вересня 2021 року підтверджується, що метою звернення ОСОБА_2 були обставини з`ясування місця знаходження дітей. У відповіді зазначено, що працівниками СЮП ВП Деснянського УП ГУНП в м.Києві було відвідано адресу реєстрації колишньої дружини, а саме: АДРЕСА_3 , та було встановлено, що згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва діти проживають із мамою. З 2019 року ОСОБА_1 , разом з дітьми, проживає в АДРЕСА_5 . Жодних протиправних дій відносно дітей вчинено не було, також місце проживання дітей офіційне та без жодних порушень закону (а.с.54).

Таким чином, посилання представника відповідача на таке звернення як на доказ чинення позивачем відповідачу перешкод у користуванні спірним житлом, є безпідставним, такий доказ є неналежним, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування у цій справі.

Інших доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.

Натомість, дослідженими в апеляційному суді додатково поданими стороною позивача доказами, які апеляційний суд вважав за необхідне прийняти та дослідити, підтверджується факт не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі без поважних причин.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази,що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у своїй постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц вказав, що суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Обґрунтовуючи клопотання про приєднання та дослідження доказів, а саме: довідки Селищанського старостинського округу від 18 серпня 2021 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, а також документів, які містяться в матеріалах цивільної справи № 2/754/15426/19, сторона позивача послалась на те, що позивача було позбавлено права подання таких доказів, які підтверджуються обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги. Зокрема, позивач посилається на те, що копія відзиву відповідача на позовну заяву, разом з додатками, не була направлена позивачу, відповідно вона, не ознайомившись з поданими відповідачем доказами, не мала можливості надіслати відповідь на відзив та докази, які б спростовували позицію відповідача.

Наведені позивачем обставини є достатніми для визнання причин неподання стороною позивача доказів до суду першої інстанції поважними, та можливості прийняття цих доказів на стадії апеляційного розгляду з метою повного та всебічного дослідження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Заперечення сторони відповідача щодо порушення судом вимог процесуального закону при вирішенні питання про прийнятті судом доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, суд відхиляє, оскільки за загальним правилом суд зобов`язаний встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

З наданих позивачем та досліджених апеляційним судом доказів вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає на території АДРЕСА_2 з 2017 року, з 12 вересня 2019 року відповідач працює на посаді водія пожежного автомобіля (а.с.11,12 цивільна справа № 2/754/15426/19 за позовом ОСОБА_2 до Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби в м.Києві Головного територіального управління юстиції у м.Києві).

Отже, зважаючи на таку інформацію, та враховуючи відсутність з боку сторони відповідача належних та допустимих доказів щодо прояву останнім інтересу до спірної квартири, вчинення, починаючи з 2017 року, спроб для відновлення права користування спірною квартирою, дає підстави стверджувати, що відповідач в квартирі АДРЕСА_4 не проживає без поважних причин.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин щодо не проживання відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад рік є помилковим, судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам, що відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача права користування спірною квартирою в контексті застосування такого заходу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі, або для захисту прав і свобод інших осіб.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету. Визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Установлено, що відповідач, будучи зареєстрованим в спірній квартирі, в ній не проживає без поважних причин, його реєстрація в спірній квартирі сприяє збільшенню суми нарахування за комунальні послуги, витрати по сплаті за які останній не несе. В той же час позивач як власник житла зобов`язана утримувати своє житло, незважаючи на те, чи користується вона таким. Сам факт реєстрації відповідача в належній позивачці квартирі обмежує права позивача на вільне розпорядження своїм майном.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_2 має у приватній власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, загальною площею 31,30 кв.м. та земельну ділянку площею 0,2548 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 . Право власності ОСОБА_2 набуте 21 листопада 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на н6ерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 132-133).

За таких обставин, дотримуючись балансу захисту права власності позивачки ОСОБА_1 , зважаючи на те, що інтереси останньої, як власника житла, з якою проживають малолітні діти, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї ОСОБА_2 , який втратив право користування спірним житлом, та який в той же час забезпечений іншим житловим приміщенням, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалення судового рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_4 , є можливим.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 18 травня 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 6 березня 2023 року.

Суддя доповідач: О.І.Шкоріна

Судді: Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус