ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Деркач Н.М.,

суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

при секретарі Усик А.Д.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що 15.05.2020 року він передав у позику відповідачу 75 000 грн зі строком повернення до 15.05.2021 року, що підтверджується розпискою.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав та грошові кошти в обумовлений строк позивачу не повернув, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Із указаним рішенням суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Так, апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не попередив відповідача про необхідність повернення боргу, тому такий обовязок не настав, оскільки договором позики чітко встановлено строк повернення позики 15.05.2021 року, а до суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 30.11.2021 року. Крім того апелянт зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо невідповідності розписки, оскільки вона написана власноручно відповідачем, у ній зазначено всі його необхідні особисті дані.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як передбачено п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи: про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Як вбачається з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.05.2020 року позивач передав у позику відповідачу 75000 гривень з обовязком повернення у строк до 15.05.2021 року, що підтверджується розпискою. (а.с.10)

У звязку з тим, що ОСОБА_2 своєчасно не виконав обовязку по поверненню грошових коштів за розпискою, ОСОБА_1 30 листопада 2021 року звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що ним було повідомлено відповідача про необхідність повернення боргу, а відповідач таке повідомлення отримав, та з дати отримання такого повідомлення у нього настав обов`язок виконання зобов`язання, що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог. Крім того, надана суду копія розписки не дозволяє суду ідентифікувати боржника та пересвідчитись в тому, що боржник, вказаний в розписці, та відповідач по справі є однією і тією ж особою.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи встановлено, що 15 травня 2020 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 75 000 грн з обовязком повернути до 15 травня 2021 року, про що власноручно написав розписку, оригінал якої позивач долучив до матеріалів справи. У зазначеній розписці вказано паспортні дані відповідача, його адресу, дату складання та розписку засвідчено власним підписом ОСОБА_2 .

Наведені обставини, на думку апеляційного суду спростовують висновки суду першої інстанції про те, що надана суду копія розписки не дозволяє суду ідентифікувати боржника та пересвідчитись в тому, що боржник, вказаний в розписці, та відповідач по справі є однією і тією ж особою. Матеріали справи не містять заперечень відповідача проти того, що розписка від 15 травня 2020 року написана не ним, а іншою особою. Відповідних доказів зазначених обставин у матеріалах справи також немає.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з посиланням суду першої інстанції на те, що позивачем не доведено, що ним було повідомлено відповідача про необхідність повернення боргу, а відповідач таке повідомлення отримав, та з дати отримання такого повідомлення у нього настав обов`язок виконання зобов`язання, що свідчить про передчасність заявлених позовних вимог, оскільки у розписці про тримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів від позивача ОСОБА_1 зазначено про обовязок і термін їх повернення до 15 травня 2021 року. В той час, як з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 30 листопада 2021 року, що свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції щодо передчасності позовних вимог.

З огляду на вищенаведені фактичні обставини справи та норми закону апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача боргу по розписці від 15 травня 2020 року у сумі 75 000 грн.

Серед іншого, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Зокрема, витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн, на підтвердження яких надано ордер адвоката, договір про надання правничої допомоги №02/06 від 02.06.2021 року, додаткову угоду до договору, акт приймання-передачі наданої правової допомоги та банківську квитанцію про сплату позивачем на користь адвоката Бутка Д.Г. 10000 грн.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій

статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру

та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав

і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному

та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав

і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані

ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим

та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути

на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено

(пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду

від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року

у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18,

від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

З урахуванням положень ст.141 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру судових витрат, з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у сумі 2270 гр н та витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Тернівським МВ УМВС 19.09.1997 року, ІНН НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 20.06.2012 року, ІНН НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за розпискою від 15 травня 2020 року у сумі 75 000 (сімдесят пять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_1 , виданий Тернівським МВ УМВС 19.09.1997 року, ІНН НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , виданий Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 20.06.2012 року, ІНН НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сумі 12270 (дванадцять тисяч двісті сімдесят) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко