Справа № 638/7044/22
Провадження № 2/638/1917/23
УХВАЛАІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді за участю: секретаря судового засідання представника позивача - Орос О.В., - Шевцової А.Р., - Розумної О.О.,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

15 березня 2023 року представником відповідача подано до суду заяву про залишення позову без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Заяву мотивовано тим, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова з 17 червня 2021 року знаходиться справа № 638/8172/21 між тими самими сторонами та з тим самим предметом спору - квартира АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання. Зазначила, що в провадженні суду дійсно є справи із спорів між тими самими сторонами, про той самий предмет, проте підстави справах є різними.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду, зважаючи на наступне.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

З дослідженої судом копії позовної заяви по справі № 638/8172/21 вбачається, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю, оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти.

По справі № 638/7044/23 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю. Позовна заява мотивована тим, що кошти отримані у позику для купівлі квартири ОСОБА_2 не повертались, оскільки остання під час розгляду справи № 426/135/21 надала пояснення, відповідно до яких заперечує отримання коштів у борг на придбання спірної квартири та стверджує, що гроші на придбання квартири були надані батьком ОСОБА_1 .

Відповідно п. 4. ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе за умови, що у провадженні цього чи іншого суду є справа, яка тотожна позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Верховним Судом у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року зазначено, що позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Таким чином, доводи представника відповідача, викладені у клопотанні про залишення позову без розгляду є необґрунтованими, а відтак суд відмовляє у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Крім того, задоволення клопотання призведе до порушення права позивача на доступ до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий судовий захист.

Виходячи з норм Конституції України та з норм міжнародного права залишення позову без розгляду з формальних підстав унеможливить доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Оцінюючи інші доводи та аргументи представника відповідача, викладені в клопотанні, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на зазначене, керуючись ст. 13, ч. 3-5 ст. 56, 257, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя О.В. Орос