Справа № 495/915/23
Номер провадження 2/495/599/2023
27 березня 2023 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Боярського О.О.,
за участі секретаря судових засідань Саханова О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,-
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.
30.01.2023 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд:
Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що він з відповідачем знаходились в шлюбі до 17.02.2022, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 17.02.2022 Білгород-Дністровським відділом державно реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Позивач, вважає за необхідне поділити майна, яке являється спільним сумісним майном подружжя.
Вказана земельна ділянка була надана на підставі рішення Затоківської селищної ради від 18.05.2007 № 466 «Про надання земельних ділянок, розташованих на території смт. Затока, громадянам для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у власність та короткострокову оренду», пунктом 2 якого було вирішено передати сім?ям громадян земельні ділянки, що розташовані на території Центрального та Лиманського району смт. Затока у власність - загальною площею 5,5486 га, короткострокову оренду терміном на 5 років - загальною площею 0,4787 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель де вказано, що Відповідач ОСОБА_2 .
Вказані дві ділянки межують між собою. На даних земельних ділянках почались будівництва індивідуальних гаражів відповідно до будівельних паспортів.
Разом з тим, замість двох індивідуальних гаражів Позивачем та Відповідачем було розпочато будівництво спільного об?єкту, який не відповідає будівельним паспортам. Наразі збудовано два поверхи на двох земельних ділянках.
У зв`язку з вищезазначеним, позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
31.01.2023 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання призначене на 27.03.2023 року сторони не з`явились.
Позивач ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явився. Однак 27.03.2023 року представник позивачка, - адвокат Гафійчук С.Д., подав до суду заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести без участі сторони, на задоволені позовних вимог сторона наполягає, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Фактичні обставини справи.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Судом встановлено, що починаючи з 15.08.2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюб.
Вказаний факт підтверджується відміткою про реєстрацію шлюбу в паспорті гр. України ОСОБА_1 , НОМЕР_2 виданого Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області від 21.03.1997 року.
В подальшому 17.02.2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 17.02.2022 року виданого Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис № 6.
Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуто наступне нерухоме майно.
Як вбачається з будівельного паспорту за реєстраційним № 29 виданого 26.01.2016 року на вищезазначений земельній ділянці проходить будівництво.
Згідно довідки виданої головою правління ОК ГК «Віраж-11» вбачається, що ОСОБА_2 , є членом ОК ГК «Віраж-11» та власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 .
Як вбачається з будівельного паспорту за реєстраційним № 30 виданого 26.01.2016 року на вищезазначений земельній ділянці проходить будівництво.
Згідно довідки виданої головою правління ОК ГК «Віраж-11» вбачається, що ОСОБА_1 , є членом ОК ГК «Віраж-11» та власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_4 .
Як зазначає позивач, на вказаних земельний ділянках почалися будівництва індивідуальних гаражів відповідно до будівельних паспортів.
Разом з тим, замість двох індивідуальних гаражів сторонами було розпочато будівництво спільного об`єкту який не відповідає будівельним паспортам. Станом на день звернення до суду, було збудовано два поверхи на двох земельних ділянках.
Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Таким чином, враховуючи вищенаведені докази надані стороною позивача суд приходить до висновку, що вищезазначені земельні ділянки були набуті ОСОБА_2 в шлюбі з ОСОБА_1 .
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.
При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.
Суд також звертає увагу, що відповідно положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Висновки суду.
Згідно ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2ст. 16 ЦК Україниє визнання права.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача ОСОБА_1 , щодо стягнення з відповідача витрат пов`язаних з наданням сплатою судового збору.
Керуючись ст. ст.60,69,70,72 СК України, ст.ст.12,13,76,77,78,80,81,141, 263, 265, 273, 354, ЦП України, ст. ст.15,16, ЦК України -
Позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, витрачених на будівництво індивідуального гаражу у АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , (РНОКПП: НОМЕР_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_5 , на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП: НОМЕР_3 ), який проживає за адресою АДРЕСА_6 , судові витрати у розмірі 1074.60 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя