Справа № 466/774/23
Провадження № 2/466/989/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Зими І.Є.

при секретарі Хрупа Б.А.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,третя особа ОСОБА_4 про визнання договору удаваною угодою ,-

в с т а н о в и в:

19.01.23 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , в якому просить визнати договір доручення, що оформлений довіреністю від 25 травня 2017 року, виданою від її імені на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка посвідчена приватним нотаріусом ЛМНО Магировською О.В. (зареєстровано в реєстрі за №1228) удаваною угодою, а саме: договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0595 га у м. Львів, урочище «Голоско», СГК «Мічурінець- природоперетворювач».

Свої вимоги мотивує тим, що вищевказану земельну ділянку вона набула на підставі ухвал Львівської міської ради № 2026 від 10.07.2008р. та № 3514 від 07.05.2010р. Цільове призначення: ведення садівництва, кадастровий номер :08:001:0375, про що видано державний актом на право власності на земельну ділянку.

В 2017 році вона вирішила відчужити земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 . Коли вони звернулись до приватного нотаріуса для укладення правочину, виявилось, що вона зобов`язана, крім наявних правовстановлюючих документів, надати нотаріусу ще ряд довідок. В той час ОСОБА_3 запропонував, щоб після здійснення повного розрахунку за продаж спірної ділянки, вона видала на його ім`я довіреність на право розпорядження такою, а він самостійно підготує всі необхідні документи. На вказану пропозицію позивачка погодилась. Також їй було роз`яснено, що відповідач, на підставі такої довіреності не зможе набути земельну ділянку у свою власність. Відтак, довіреність була видана позивачкою на двох осіб відповідача та третю особу ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_3 здійснив з нею повний розрахунок, передав їй 131 300,00 грн., тому вона вважала, що в дійсності 25.05.2017р. між ними було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, і з того часу вона не є власником такої.

Однак, 21.10.2022р. поштою вона отримала податкове повідомлення-рішення про нарахування їй земельного податку з фізичних осіб, як власнику спірної ділянки.

Отже відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо переоформлення не себе земельної ділянки, що призводить до стягнення з неї зайвих витрат. Останній на контакт не виходить, дійсна адреса його проживання невідома, тому вважає, що ефективним способом захисту її порушеного права є визнання виданої довіреності від 25.05.2017р. , при отриманні від відповідача обумовленої суми за продаж земельної ділянки - удаваною угодою та визнання такої довіреності договором купівлі-продажу.

Ухвалою судді від 30.01.2023р. відкрито провадження у справі, розгляд призначено у спрощеному позовному провадженні.

22.02.2023р. відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позов визнав. Зазначив, що дійсно він в 2017 році придбав у позивачки земельну ділянку, площею 0,0595 га у м. Львів, урочище «Голоско», СГК «Мічурінець- природоперетворювач» за 131 300 грн. ОСОБА_2 отримала повний розрахунок, видавши на його ім`я , та ім`я ОСОБА_4 довіреність про право розпорядження цією ділянкою , а також передала йому оригінал цієї довіреності і всі необхідні правовстановлюючі документи на землю. Просив розглядати справу без його участі.

Від третьої особи також поступило клопотання про розгляд справи в його відсутності. Крім того, ОСОБА_4 підтвердив у зверненні факт отримання довіреності , на підставі якої він мав відчужити спірну земельну ділянку.

Представника позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені у позові, просив такий задовольнити.

Відповідача ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 на розгляд справи не з`явились.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як на підставу своїх вимог, позивач покликається на те, що при відчуженні земельної ділянки площею 0,0595 га у м. Львів, урочище «Голоско», СГК «Мічурінець- природоперетворювач» в користь відповідача, вона вважала, що на підставі довіреності, виданої нею на ім.»я ОСОБА_4 та ОСОБА_3 буде здійснено переоформлення права власності на землю і вона не буде вважатись власником такої. Тому просить визнати договір доручення, що оформлений вказаною довіреністю від 25.05.2017р. удаваною угодою, а саме: договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Так, відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при оформленні спірної довіреності, та з`ясування питання про те, чи не було це здійснено з метою приховати договір купівлі-продажу.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України).

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналізуючи зазначені норми, слід дійти висновку, що договір доручення може посвідчуватися довіреністю та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Згідно з частиною першою статті 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення (частина перша статті 1007 ЦК України).

Довіреність та договір доручення є основними документами, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.

Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення - довірителем і повіреним. Довіреність адресується третім особам, і в разі розбіжностей між повноваженнями представника, викладеними в довіреності, від повноважень повіреного, викладених у договорі, береться до уваги, у разі виникнення спору, текст довіреності.

Отже, внутрішні відносини представництва оформлюються договором, тобто зазвичай договором доручення, а зовнішні - довіреністю.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

На підставі договору доручення довіритель, як правило, видає повіреному довіреність і тим самим легалізує повіреного як представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Договір доручення і довіреність є документами, які оформляються для належного виконання повіреним вказівок довірителя. Отже, договір доручення є юридичним фактом, на підставі якого виникає добровільне представництво.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Як зазначив Верховний суд у своїй постанові в справі № 923/876/16, за за своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа. Довіреність не завжди може містити деталізований та виключний перелік дій, на вчинення яких довіритель уповноважує представника. Тому з урахуванням того, що за загальним правилом представник має завжди діяти у найкращих інтересах довірителя, та враховуючи, що відповідно до частини третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом, суди мали дослідити питання добросовісності представника

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто сторони, із вчиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону.

У статті 235 ЦК України не передбачається можливості застосування інших правових наслідків удаваності правочину, крім поширення на правовідносини сторін норм, що регулюють прихований правочин.

Зі змісту оспорюваної довіреності від 25.05.2017р. вбачається, що ОСОБА_2 попередньо ознайомлена нотаріусом із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, згідно вільного волевиявлення, котре відповідає її внутрішній волі та на підставі усного договору доручення, укладеного з повіреними, цією довіреністю уповноважує гр. ОСОБА_4 та/або ОСОБА_3 представляти її інтереси в усіх без винятку державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від форм власності, підпорядкування, галузевої належності, в сільських, селищних, міських радах, в тому числі у відповідному відділі Держгеокадастру, у відповідній Реєстраційній службі, у відповідних Центрах надання адміністративних послуг, в органах нотаріату, з усіх питань, пов`язаних із розпорядженням від її імені (продажем) земельною ділянкою площею 0,0595 га, що розташована за адресою: м. Львів, урочище «Голоско», садівничо-городній кооператив «Мічуріисць-природоперетворювач», ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер :08:001:0375, цільове призначення земельної ділянки - ведення садівництва, будь-яким особам, за ціною та на умовах на їх власний розсуд, а також з питань виготовлення та отримання необхідних документів на її ім`я.

Позивачем не надано в розпорядження суду жодних доказів на підтвердження того, що у позасудовому порядку вона вимагала від уповноваженої особи, а остання в свою чергу повідомляла про всі дії , вчинені на підставі вказаної довіреності в інтересах ОСОБА_2 .

З наведеного слід зробити висновок, що оспорювана довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника перед третіми особами. Власне представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя. Для видачі довіреності не потрібна присутність іншої особи, представника.

Натомість договір купівлі-продажу є двостороннім та спрямований на передачу майна у власність. Це є завжди оплатний договір, при якому, у разі набутті майна у власність покупець сплачує за нього продавцеві ціну обумовлену в договорі. Також це є договір, зумовлений взаємне виникнення у кожної із сторін прав і обов`язків. З укладенням такого, продавець приймає на себе обов`язки передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі і водночас набуває права вимагати від покупця її передачі.

Метою договору купівлі-продажу є перенесення права власності на річ, яка є товаром, покупцеві. Він належить до традиційних договорів у цивільному праві, змістом якого є переміщення матеріальних благ у товарній формі.

Окрім того, як зазначалось вище, згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому, до укладення угоди, нотаріус з`ясовує сімейний стан сторін договору , з метою отримання згоди подружжя на укладення правочину ; отримує інформацію з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо заборон на відчуження майна та Реєстру Іпотек. На підставі результатів оцінки нерухомого майна також визначається розмір оподаткування.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивач, звертаючись до нотаріуса за оформленням спірної довіреності, помилково розцінювала це, як оформлення договору купівлі-продажу. Адже за своєю правовою природою, це два різні правочини. Крім того, як вбачається із тексту довіреності ( а.с. 9) , термін її дії визначено до 25 травня 2027 року. З врахуванням того, що відповідач не заперечує проти заявлених вимог, що підтверджується поданою ним заявою, між сторонами взагалі відсутній спір та питання укладення нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки може бути в будь-який час вирішено в позасудовому порядку.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, суд, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору доручення від 25.05.2017 удаваною угодою, а саме : договором купівлі-продажу земельної ділянки слід відмовити за безпідставністю .

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання договору доручення від 25.05.2017 удаваною угодою, а саме : договором купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0595 га у м. Львів, урочище» Голоско», СГК « Мічурінець-природоперетворювач», ділянка № НОМЕР_1 із цільовим призначенням : ведення садівництва ( кадастровий номер :08:001:0375, що був укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_5 , за ціною продажу 131300 грн. - відмовити за безпідставністю.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ,ІПН НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_4 .

Рішення суду може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 березня 2023 року.

Суддя І. Є. Зима