Постанова

Іменем України

13 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 756/7022/18

провадження № 61-7880св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Духота Віталій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року в складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Мельника Я. С.,

Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області

від 21 листопада 2019 року залучено до участі у справі як співвідповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про звернення стягнення на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 19 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 19 жовтня 2007 року до 19 жовтня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 150 000 дол. США на будівництво, а також у розмірі 36 782,18 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику кредитні кошти, проте ОСОБА_4 свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12 жовтня 2014 року серії НОМЕР_1 , про що

позивачу стало відомо з ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року про закриття провадження

у зв`язку зі смертю відповідача у справі № 369/3599/14-ц (за позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення), яка отримана банком 27 жовтня 2014 року через систему обміну електронними документами між судом та учасниками судового процесу.

01 квітня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора

від 25 березня 2015 року № 71017КІVVL106. Листом від 24 квітня 2015 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора повідомила позивача, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 була заведена приватним нотаріусом Чигріном А. О. 15 травня 2015 року позивачем на адресу приватного нотаріуса Чигріна А. О. була направлена претензія кредитора від 08 травня 2015 року № 71017КІVVL106.

Листом від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк, що претензія кредитора була долучена до відповідної спадкової справи, а спадкоємці померлого ОСОБА_4 повідомлені про наявність вимог АТ КБ «ПриватБанк». Листом від 01 вересня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк про видачу спадкоємцям померлого ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року та від 01 вересня 2015 року.

25 листопада 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О.

з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: їх прізвища, ім`я, по батькові, адресу реєстрації, для реалізації свого законного права як кредитора спадкодавця, тобто для пред`явлення своїх вимог до його спадкоємців.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О. листом від 03 грудня 2015 року повідомив, що запитувана банком інформація відноситься до нотаріальної таємниці, тому відсутні правові підстави для її надання.

Банк дізнався з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 листопада 2017 року, що 05 серпня 2015 року право власності на офісно-побутовий будинок будівельної бази, загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться на

АДРЕСА_1 , зареєстровано зa спадкоємцями ОСОБА_4 , а саме: за

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (по 1/3 частці за кожним) на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня

2015 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріном А. О. Таким чином, до вказаних спадкоємців можуть бути заявлені вимоги кредитора.

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням уточнених позовних вимог, заявлених також до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , просило: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

від 19 жовтня 2007 року № КІVVGА00000029 у розмірі 252 960,50 дол. США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ) на 14 серпня 2017 року становить 6 500 000 грн, звернути стягнення на офісно-побутовий будинок будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 та складається з: «А» -

офісно-побутового будинку будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м; «Б» - убиральні, «В» - будинку охорони, «І-IV» - каналізаційних споруд,

«V» - питної колонки, «VІ» - вимощення, «1-6» - огорожі, шляхом його продажу на публічних торгах.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач як кредитор спадкодавця є таким, що не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені статтею 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, позов подано з пропуском позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України.Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року змінено у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що кредитор у визначений законом строк звернувся з вимогою до спадкоємців шляхом направлення претензії до державної нотаріальної контори за останнім місцем проживання боржника, отже ним реалізовано відповідне право. Той факт, що лист кредитора повернуто для звернення до приватного нотаріуса, яким відкрита спадкова справа, не спростовує обставину вчинення кредитором дій щодо реалізації належних йому прав. Отже, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, є необґрунтованим.

Разом з тим на вимогу про звернення стягнення на майно спадкодавця розповсюджуються положення щодо позовної давності, яка, на думку апеляційного суду, позивачем пропущена, оскільки для банку перебіг позовної давності для пред`явлення вимог до спадкоємців починається

з наступного дня після звернення до державного нотаріуса, що відбулось

01 квітня 2015 року, відповідно, його закінчення припадає на 02 квітня

2018 року, проте позов був поданий 30 травня 2018 року. Таким чином, ураховуючи відсутність клопотання позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням поважних причин та наявність заяви відповідача про застосування позовної давності, у задоволенні позову необхідно відмовити з підстави, передбаченої частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року касаційну скаргу

АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що саме з моменту отримання банком відомостей про коло спадкоємців померлого боржника починає перебіг позовна давність у спірних правовідносинах. У справі встановлено факт дотримання банком строків і порядку пред`явлення вимог до спадкоємців померлого боржника та факт обізнаності відповідачів як спадкоємців боржника про наявність заборгованості. Оскільки відповідачі знали про кредитні зобов`язання померлого ОСОБА_4 , тому, звернувшись із заявами про прийняття спадщини, діючи добросовісно, повинні були повідомити кредитора відповідно до статті 1281 ЦК України, проте свій обов`язок не виконали. Відповідачі, прийнявши спадщину на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року, вимоги банку не задовольнили, заборгованість не повернули та не повідомили кредитора про прийняття ними спадщини. У свою чергу банк, проявляючи розумну обачність у забезпеченні своїх прав та охоронюваних інтересів, цікавився рухом спадкової справи та вчиняв дії, направлені на з`ясування кола спадкоємців, зокрема, 25 листопада 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте отримало відмову у наданні такої інформації. Висновок апеляційного суду щодо пропуску банком позовної давності у контексті цієї справи є передчасним.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року № КІVVGА00000029, укладеним з ОСОБА_4 , перед

АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 252 960,50 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 14 серпня 2017 року складає

6 500 000 грн, звернуто стягнення на офісно-побутовий будинок будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 та складається з: «А» - офісно-побутового будинку будівельної бази загальною площею 482,2 кв. м; «Б» - убиральні, «В» - будинку охорони, «І-IV» - каналізаційних споруд, «V» - питної колонки, «VІ» - вимощення, «1-6» - огорожі, який належить на праві спільної часткової власності

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - по 1/3 частині кожному, шляхом його продажу на публічних торгах.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 148 433 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 148 433 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 148 433 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск кредитором шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину. Безпідставним є посилання відповідачів на те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» пред`явлені зі спливом позовної давності. Саме з моменту отримання банком відомостей про коло спадкоємців померлого боржника починає перебіг позовна давність у спірних правовідносинах.

Прийнявши спадщину, відповідачі не задовольнили вимог банку. Проявляючи розумну обачність у забезпеченні своїх прав та охоронюваних інтересів, АТ КБ «ПриватБанк» цікавилося рухом спадкової справи та вчиняло дії, направлені на з`ясування кола спадкоємців, зокрема,

25 листопада 2015 року звернулося до приватного нотаріуса з проханням надати інформацію про спадкоємців боржника, проте отримало відмову у наданні такої інформації.

АТ КБ «ПриватБанк» стало відомо про коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 листопада 2017 року, з якої воно дізналося, що

05 серпня 2015 року право власності на спірний офісно-побутовий будинок будівельної бази зареєстровано зa спадкоємцями ОСОБА_4 , а саме: за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (по 1/3 частці за кожним). Отже, відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність.

Заперечуючи проти позову, відповідачі не оспорювали визначений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором, як на підставу для відмови у позові посилалися на пропуск строків пред`явлення вимоги та звернення до суду. Відсутні підстави вважати, що позивач неправильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки поданий до суду розрахунок не спростований відповідачами належними та допустимими доказами.

У межах даного спору вартість майна, отриманого відповідачами

у спадщину, не має вирішального значення, оскільки предметом позову

АТ КБ «ПриватБанк» є не стягнення заборгованості із спадкоємців, яка за умови пред`явлення таких вимог не може перевищувати вартість майна, отриманого у спадщину, а звернення стягнення на майно, отримане спадкоємцями у власність. Застосування такого способу захисту прав кредитора виключає можливість необґрунтованого покладення на спадкоємців боржника обов`язку погасити борг у розмірі більшому, ніж вартість набутого ними майна.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 прийняли спадщину після ОСОБА_4 , проте не здійснили одноразового платежу в рахунок задоволення вимог кредитора у межах вартості отриманого у спадщину майна. Оскільки зобов`язання відповідачів залишається не виконаним, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на офісно-побутовий будинок будівельної бази підлягають задоволенню відповідно до статті 1282 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Духота В. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просили суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26 лютого 2021 року; та заявили клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень відповідачі посилаються на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважають, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 липня 2020 року у справі

№ 2-1308/11, від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц,

від 02 червня 2021 року у справі № 705/4805/15-ц, від 14 липня 2021 року

у справі № 200/7924/16-ц, від 16 лютого 2022 року у справі № 205/6749/15-ц. Зазначають, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (щодо дотримання кредитором преклюзивних строків звернення з вимогою до спадкоємців боржника у разі пред`явлення ним первісної вимоги до неналежного нотаріуса). Вказують, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані

у справі докази.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково застосував викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц висновки, оскільки правовідносини не

є подібними.

У цій справі позивач пропустив позовну давність з тих підстав, що строк для прийняття спадщини відповідачами закінчився 11 квітня 2015 року. Враховуючи, що відповідачі у строк до 18 квітня 2015 року претензію позивача не задовольнили, тому саме з 19 квітня 2015 року починається перебіг позовної давності, який закінчується 18 квітня 2018 року, а позивач звернувся до суду 30 травня 2018 року, тобто за межами позовної давності.

Позивач у позовній заяві заявив вимоги лише до ОСОБА_1 , хоча у банка не було перешкод заявити вимоги до всіх спадкоємців боржника, зокрема, і до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Банк також безпідставно просить звернути стягнення на майно, яке належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , оскільки набуте нею та боржником у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Апеляційним судом не надано оцінки доводам відповідача щодо віднесення спірного майна до об`єкту спільного сумісного майна подружжя.

Суд апеляційної інстанції не врахував обставин щодо спливу позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, зокрема, щодо звернення з досудовою вимогою до боржника у 2010 році. Також апеляційний суд залишив поза увагою доводи представника відповідачів, який не погоджувався з розміром кредитної заборгованості (тілом кредиту та нарахованими відсотками).

Позивач мав всі можливості вільно, на власний розсуд та своєчасно, починаючи із 28 жовтня 2014 року, здійснити своє право щодо заявлення претензії кредитора як до приватного нотаріуса, так і до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Доводи інших учасників справи

АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив, в якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою. Вказувало, що заява кредитора до нотаріальної контори направлена 01 квітня 2015 року, тобто до спливу шести місяців після смерті ОСОБА_4 . Листом від 01 вересня 2015 року нотаріус повідомив банк про видачу свідоцтв про право на спадщину, проте не повідомив, кому саме їх видав. Вказану інформацію кредитор отримав з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 листопада 2017 року. Свідоцтва про право на спадщину видані 05 серпня 2015 року та 01 вересня 2015 року, позов у цій справі подано 30 травня 2018 року, тобто до спливу трирічного строку з часу видачі вказаних свідоцтв. Позивач довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості за кредитним договором, відповідачі зазначені обставини не спростували. Умовами кредитного договору збільшено позовну давність до 5 років.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

11 серпня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 07 жовтня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року, витребував справу із суду першої інстанції, зупинив виконанняпостанови Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

29 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого

є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 19 жовтня 2007 року уклали кредитний договір № КІVVGА00000029, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 150 000 дол. США на будівництво, а також у розмірі 36 782,18 дол. США на сплату страхових платежів, а позичальник взяв на себе зобов`язання щодо повернення коштів щомісячними платежами зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Свій обов`язок банк виконав належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки, випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером.

Позичальник взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором складає 252 960,50 дол. США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом

на 14 серпня 2017 року еквівалентно 6 500 000 грн.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Сторонами у цій справі визнано, що про смерть боржника кредитор дізнався під час розгляду Києво-Святошинським районним судом Київської області справи № 369/3599/14 (за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про виселення) з ухвали від 24 жовтня 2014 року, якою закрито провадження в частині вимог до ОСОБА_4 у зв`язку з його смертю.

Листом від 25 березня 2015 року № 71017KIVVL106, адресованим 01 квітня 2015 року до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, АТ КБ «ПриватБанк» заявило про претензію кредитора, просило повідомити про заведення спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , включити кредиторські вимоги банку у спадкову масу, про що зробити запис у книзі обліку спадкових справ та повідомити спадкоємців померлого про наявність боргу перед кредитором у розмірі 497 879,59 дол. США.

У відповідь на вказану претензію кредитора листом від 24 квітня 2015 року Двадцять перша київська державна нотаріальна контора повідомила, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 нотаріальною конторою не відкривалася, а спадкова справа щодо майна померлого заведена приватним нотаріусом Чигріним А. О. У зв`язку з неможливістю одночасного відкриття спадкової справи в двох нотаріальних конторах, заява повернута для направлення її за належністю до приватного нотаріуса Чигріна А. О.

АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу приватного нотаріуса

Чигріна А. О. претензію кредитора від 08 травня 2015 року

№ 71017KIVVL106.

Листом від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив банк, що претензія кредитора була долучена до відповідної спадкової справи та зареєстрована, а спадкоємці померлого повідомлені про наявність вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Листом від 01 вересня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив АТ КБ «ПриватБанк» про видачу спадкоємцям померлого ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року та від 01 вересня 2015 року.

Листом від 25 листопада 2015 року № 71017 КІVVL106 АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. з проханням надати інформацію про спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: їх прізвища, ім`я, по батькові, адресу реєстрації, для реалізації свого законного права як кредитора спадкодавця, тобто для пред`явлення своїх вимог до його спадкоємців.

Листом від 03 грудня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив, що запитувана АТ КБ «ПриватБанк» інформація відноситься до нотаріальної таємниці, тому відсутні правові підстави для її надання.

Листом від 03 липня 2017 року № 71017KIVVL106 АТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 про наявність боргу спадкодавця перед

банком у розмірі 498 860,83 дол. США та просило сплатити зазначену заборгованість.

З копії спадкової справи № 4/2014, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , встановлено, що із заявою про прийняття спадщини 12 листопада 2014 року звернулася його дружина ОСОБА_2 , яка подала нотаріусу відомості про реєстрацію

та проживання разом зі спадкодавцем, крім неї, ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 .

Лист-претензію кредитора АТ КБ «ПриватБанк» від 08 травня 2015 року № 71017KIVVL106 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигріним А. О. отримав 20 травня 2015 року.

Листами від 29 травня 2015 року приватний нотаріус Чигрін А. О. повідомив ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про претензію кредитора - АТ КБ «ПриватБанк» та їхній обов`язок задовольнити вказані вимоги кредитора у повному обсязі, але в межах вартості спадкового майна.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 05 серпня 2015 року звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку спадкового майна, а саме: офісно-побутового будинку будівельної бази, розташованого на АДРЕСА_1 .

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Чигрін А. О. 05 серпня 2015 року видав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спадщину за законом (по 1/3 частці кожному) на офісно-побутовий будинок будівельної бази, розташованої на АДРЕСА_1 , загальна вартість якого згідно зі звітом про оцінку визначена у розмірі 1 878 770 грн.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін А. О. 01 вересня 2015 року видав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спадщину за законом на інше спадкове майно: частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Будрес-Інвест», що складає 6 000 грн; частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Будрес-Інвест», що складає 948 000 грн; корпоративні права приватного підприємства «Будрес», що складає 200 грн; 1 450 штук простих іменних акцій приватного акціонерного товариства «Трест Київміськбуд-1», загальною номінальною вартістю 362 грн; автомобіль Nissan X-Trail, ринкова вартість якого відповідно до звіту про оцінку визначена у розмірі 204 840 грн.

Прийнявши спадщину, відповідачі не задовольнили вимог банку.

У позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що йому стало відомо про коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 листопада 2017 року, з якої воно дізналося, що 05 серпня 2015 року право власності на спірний

офісно-побутовий будинок будівельної бази на

АДРЕСА_1 зареєстровано за спадкоємцями ОСОБА_4 , а саме: за

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (по 1/3 частці за кожним) на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня

2015 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигріном А. О.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Мотиви при вирішенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Так, у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідачі посилаються на те, що дана справа містить виключну правову проблему щодо початку перебігу позовної давності при зверненні кредитора до суду із позовом до спадкоємців боржника, а також щодо дотримання кредитором преклюзивного шестимісячного строку у разі звернення кредитора і претензією до спадкоємців боржника через неналежного нотаріуса. Відповідачі також вважали, що протилежні висновки щодо вказаних обставин викладено у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 2-1308/11, від 16 лютого 2022 року у справі № 205/6749/15-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц.

Відповідно до частин третьої-шостої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо: 1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції; 2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах; 3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

У рішенні від 27 вересня 1990 року в справі «Коссі проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що, хоча він формально не зв`язаний своїми попередніми рішеннями, відступ від них може бути, наприклад, виправданий з метою забезпечення того, що тлумачення Конвенції відображає соціальні зміни та відповідає умовам сьогодення. У рішенні від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ також наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 175/3119/18.

Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що для передання справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду необхідна одночасна наявність підстав, визначених процесуальним законом, зокрема, існування виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів цієї ж палати або у складі такої палати, а також у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2023 року у справі № 761/11015/19.

Наведені підстави для прийняття зазначеного процесуального рішення

у цій справі відсутні, доводи, наведені щодо вказаного питання, є необґрунтованими. Верховним Судом не встановлено наявності виключної правової проблеми, яка зумовлювала б необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для формування єдиної правозастосовчої практики. Колегія суддів також зазначає, що у наведених відповідачами через представника постановах висновки сформульовані за інших фактичних обставин.

Таким чином, у задоволенні клопотання відповідачів про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Статтею 1282 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто,

стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 552/2979/20.

Встановивши, що про смерть боржника банк дізнався з ухвали

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня

2014 року у справі № 369/3599/14, а вимоги кредитора до спадкоємців ОСОБА_4 надіслано нотаріусу 01 квітня 2015 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про дотримання позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1281 ЦК України.

Також Верховний Суд погоджується в висновками суду апеляційної інстанції щодо звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовними вимогами в межах позовної давності, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача

у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Частиною п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Сплив першого має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а сплив другого строку - може бути підставою відмови у задоволенні позову в суді.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19 зазначено, що за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» дізналося про спадкоємців боржника (тобто про осіб, до яких у судовому порядку заявлено вимоги з метою захисту прав кредитора) лише з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка видана 27 листопада

2017 року (нотаріус відмовляв у видачі такої інформації), до суду

з позовними вимогами до ОСОБА_1 звернувся у травні

2018 року, а до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з уточненою позовною заявою - у грудні 2019 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про дотримання позивачем у цій конкретній справі позовної давності, визначної статтею 257 ЦК України.

Водночас відповідачі (які всупереч статті 1282 ЦК України не задовольнили вимог кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину, хоча відповідно до листа нотаріуса від 29 травня 2015 року були повідомлені про наявність вимог АТ КБ «ПриватБанк») не подали до суду належних та допустимих доказів, що позивачу було відомо про спадкоємців боржника (тобто про осіб, які порушили права кредитора) до видачі вказаної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі

№ 369/14444/18 вказано, що спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) є підставою для універсального правонаступництва

у цивільних правовідносинах (стаття 1216 ЦК України).

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки позичальник за життя належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором і в нього виникла заборгованість, то вона підлягає стягненню на користь банку із його правонаступників, шляхом звернення стягнення на майно, одержане ними у спадщину.

Водночас безпідставними є доводи касаційної скарги щодо неправильного обрахування кредитної заборгованості, оскільки відповідачі не спростували поданий банком розрахунок належними та допустимими доказами, власного обґрунтованого розрахунку не навели. Також безпідставними є доводи щодо зазначення у розрахунку, наданому банком, заборгованості за тілом кредиту у більшому розмірі (153 452,65 дол. США), ніж наданий позичальнику кредит (150 000 дол. США), оскільки судами встановлено, що ОСОБА_4 були надані кредитні кошти у розмірі 150 000 дол. США на будівництво, а також у розмірі 36 782,18 дол. США на сплату страхових платежів.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором

є належним та достатнім доказом заборгованості позичальника, який не спростований відповідачами.

Доводи касаційної скарги, що кредитор пропустив визначений

статтею 1281 ЦК України строк звернення до спадкодавців боржника не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

а вимоги кредитора заявлено 01 квітня 2015 року шляхом звернення

з відповідним листом до нотаріальної контори, що підтверджується матеріалами справи та встановленими судами обставинами.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності, оскільки позов у цій справі пред`явлено до спливу трирічного строку від дня коли банк дізнався про спадкоємців кредитора, що встановлено судом апеляційної інстанції.

При цьому апеляційний суд відповідно до частини п`ятої

статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, викладені у постанові від 23 лютого 2022 року, в зв`язку з якими скасовано постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах: Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 27 березня 2019 року у справі

№ 521/21255/13-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 2-1308/11,

від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 705/4805/15-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 200/7924/16-ц, від 16 лютого 2022 року у справі № 205/6749/15-ц, враховуючи наступне.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини

є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не

будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

У наведених заявниками постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ, висновки суду касаційної інстанції ґрунтувалися, виходячи з конкретних обставин кожної окремої справи, доказової бази та чинних на відповідний період норм матеріального права, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Висновки судів не є суперечливими.

Не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови довід касаційної скарги, що відсутній висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо дотримання кредитором преклюзивних строків звернення з вимогою до спадкоємців боржника у разі пред`явлення ним первісної вимоги до неналежного нотаріуса), з огляду на таке.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору, а також правильності вирішення заявленого спору та застосування норм матеріального права, з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Подібні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваної постанови, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції вирішив заявлений у справі спір відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів та правильно застосував норми матеріального права.

Помилковими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, оскільки постанова апеляційного суду прийнята на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Разом із тим встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

У мотивувальній частині оскаржуваної постанови міститься обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції безпідставно врахував та застосував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц, враховуючи наступне.

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту

є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (постанови від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Таким чином, оцінивши на предмет подібності саме ті правовідносини,

які є спірними у порівнюваних ситуаціях, апеляційний суд правильно врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 320/9961/15-ц.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності

є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачами норм матеріального права, а також спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо безпідставного залучення судом першої інстанції співвідповідачів, оскільки право

позивача заявити клопотання про залучення до участі у справі співвідповідачів та обов`язок суду вирішити таке клопотання визначено статтею 51 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що спірне у цій справі майно належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як подружжю, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

від 27 листопада 2017 року офісно-побутовий будинок будівельної бази, загальною площею 482,2 кв. м, який знаходиться на АДРЕСА_1 , зареєстровано зa ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_2 (по 1/3 частці за кожним) на підставі свідоцтв про право на спадщину від 05 серпня 2015 року. Крім того, у поданій нотаріусу заяві

від 05 серпня 2015 рокуОСОБА_2 вказувала, що зазначений

офісно-побутовий будинок будівельної бази належав ОСОБА_4 на день його смерті та просила видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину такого майна.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на подану до суду касаційної інстанції досудову вимогу, яка не була подана до судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки відповідно до норм процесуального права Верховний Суд не може досліджувати нові докази, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення

обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог

статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, тому її необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України, Верховний Суд поновлює виконання постанови Київського апеляційного суду

від 13 липня 2022 року, що зупинено ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2022 року.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 403 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Духота Віталій Володимирович, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Духота Віталій Володимирович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 липня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк