ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/477/23 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування.

Просила суд встановити факт, що вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу більше п`яти років: з травня 2011 року до 16.10.2021 року в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за нею спадкоємицею четвертої черги за законом, право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_2 , після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Запоріжжі.

В обґрунтування позову зазначала, що вона із червня 2009 року почала зустрічатися із ОСОБА_3 , а у травні 2011 року за його пропозицією, оселилася у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якості члена сім`ї. З того часу вона проживала із ОСОБА_3 однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали усталені відносини притаманні подружжю, були пов`язані спільними обов`язками, мали спільний бюджет, придбавали майно, відпочивали за кордоном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті відкрилася спадщина, спадкоємцем першої черги є донька померлого ОСОБА_2

Помер ОСОБА_3 від короновірусної хвороби COVID-19, через цю хворобу, у вересні та жовтні 2021 року, втратив здатність працювати, вести активний спосіб життя, втратив можливість виходити за межі будинку, здійснювати придбання продуктів харчування, ліків та забезпечувати свою життєдіяльність, знаходився у безпорадному стані, дочка не надавала йому допомоги.

Просила суд встановити факт, що вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу більше п`яти років: з травня 2011 року до 16.10.2021 року в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за нею спадкоємицею четвертої черги за законом, право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_2 , після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Запоріжжі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (Том 1, а.с.52).

Причиною смерті стала короновірусна хвороба SARS CoV-2, COVID-19 (Том 2, а.с.53).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, згідно матеріалів спадкової справи №176/2021, яка заведена 04.11.2021 року приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М. (Том 1, а.с.143).

Спадкування відбувається за законом, оскільки ОСОБА_3 не залишив заповіту.

Спадкоємцем першої черги за законом є дочка померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 27.10.1995 року (а.с.144), яка звернулася із заявою про прийняття спадщини (Том 1, а.с.143).

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить зокрема і виникнення майнове право, справа про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звернулася з вимогою про встановлення факту, який може вплинути на її спадкові права, та за наявності спору із іншими спадкоємцями.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Вирішуючи вимогу про визнання факту суд оцінює докази та встановлює обставини враховуючи, що Конституційний Суд України у п.6 рішення від 03.06.1999 року № 5- рп/99 вказує, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство, ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї крім факту спільного проживання є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Четверту чергу спадкоємців за законом складають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю протягом не менше, ніж п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

При вирішенні вимоги про зміну черговості у спадкування суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка матеріалізований вираз - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Вказане узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у своїй постанові від 18 липня 2018 року у справі № 713/1528/16-ц про зміну черговості та одержання права на спадкування, в якій зазначив, що для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених підстав, а ці підстави неможливо довести без належних та допустимих доказів.

Судом першої інстанції надана належна оцінка всім доказам у справі та показанням свідків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачкою в обґрунтування та доведення факту спільного проживання з ОСОБА_3 зазначено, що вона спільно із ОСОБА_3 відпочивала за кордоном, на підтвердження додано копії договорів на туристичне обслуговування відпочинку в Туреччині у період 01.08.2016 року по 10.08.2016 року, укладеного між ФЛП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який придбав тур для себе, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (Том 1, а.с.12), з ООО «Вітан Травел» щодо подорожі до Єгипту в період з 15.04.2018 року по 21.04.2018 року, та в період з 23.11.2018 року по 30.11.2018 року, з 19.05.2019 року по 25.09.2019 року, з 07.03.2021 року по 14.03.2021 року, стороною яких є ОСОБА_3 .

Позивачем надано світлини на яких зображені ОСОБА_6 та ОСОБА_1 під час спільного відпочинку. Крім того, позивачем надано квитанції про сплату комунальних послуг (Том 1, а.с. 54-57, 123-126), особовий рахунок відкрито на ОСОБА_7 , чеки з аптек на придбання ліків (Том 1, а.с. 127-129), скрншоти листування у месенджері Viber з відповідачкою ОСОБА_2 (Том 1, а.с. 130-133).

Відповідачкою надані такі докази: договір від 21.10.2021 року №47722 на поховання ОСОБА_3 , який укладений з ОСОБА_8 , свідоцтво про поховання та касовий ордер №0123 на оплату нею 31850,00 грн. за ритуальні послуги, та акт на оплату могили №6792 від 21.10.2021 року за яким сплачено 5150,00 грн.

Судом першої інстанції витребувано витяг з реєстру застрахованих осіб з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо доходів ОСОБА_1 , виписка від 11.08.2022 року (Том 1, а.с.115-117), та спадкову справу №176/2021, яка заведена 04.11.2021 року приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Карташовою Т.М. після смерті ОСОБА_3 (Том 1, а.с. 142-150).

Судом першої інстанції вірно визначено, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц.

Для набуття права власності на майно померлої особи у випадку перебування у фактичних шлюбних відносинах, доказуванню підлягає факт проживання жінки/чоловіка разом з померлим однією сім`єю, їх пов`язаність спільним побутом, взаємними правами та обов`язками. Наприклад, про наявність сімейних відносин може свідчити реєстрація місця проживання та (або) фактичне проживання за однією адресою з спадкодавцем. Разом з тим, відсутність такої реєстрації за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18). До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 05.02.2020 року у справі № 712/7830/16-ц, провадження № 61-28377св18, вказавши, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна; укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування, тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо.

Як зазначає Верховний Суд, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18, постанова Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 534/1318/17 провадження № 61-1821 св19).

Встановленню судом підлягає і те, чи перебували чоловік і жінка під час фактичних шлюбних відносинах в зареєстрованих шлюбах з іншими особами. Відповідно до чинного законодавства України, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Аналіз ст.74 СК України дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень цієї статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту не перебування осіб у будь-якому іншому шлюбі (постанова Верховного Суду від 25.04.2019 року у справі № 759/4596/18, провадження № 61-3852св19, постанова Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, провадження № 61-40658св18).

Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 року у справі № 308/12730/15-ц (провадження № 61-46522св18) вказує, що для правильного застосування положення ч.5 ст. 1224 ЦК України, суду необхідно установити чи був спадкодавець у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, чи знав відповідний спадкоємець про указаний стан спадкодавця та чи потребував останній допомоги саме від указаного спадкоємця. Крім того, підлягають урахуванню також обставини щодо існування у спадкоємця можливостей надавати необхідну допомогу спадкодавцю. Для правильного застосування положення ч.2 ст. 1259 ЦК України, суду необхідно установити чи відповідний спадкоємець протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував, надавав іншу допомогу спадкодавцеві, який був у безпорадному стані.

При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан повинен бути підтверджений відповідними записами в медичних документах (постанова Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 346/1178/17 (провадження № 61-48393св18).

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин (постанова Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 127/9778/17 (провадження № 61- 3706св19).

Аналізуючи усі докази надані сторонами у сукупності судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно мали місце певні стосунки, вони спільно відпочивали, проводили час разом, але встановити їх тривалість та характер не виявилося можливим, оскільки суду не надано достатніх та допустимих доказів, з яких можна зробити висновки щодо наявності чітких та повних ознак фактичного шлюбу.

На доказ вимог позивачкою надані спільні фотографії з відпочинку, договори про туристичне обслуговування, пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що вони вважали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подружньою парою, проте вони у співвідношенні з іншими доказами не доводять, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2011 року по час смерті ОСОБА_3 проживали у шлюбних відносинах без реєстрації та ще і за конкретною адресою.

Крім того, встановлення факту проживання осіб за конкретною адресою не є юридичним фактом з огляду на характер правовідносин та правову природу спільного проживання осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що вона своїми власними коштами, працею, приймала участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, зокрема в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, вартісного майна, зокрема транспортних засобів, здійснення ремонту, у догляді під час хвороби, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо.

Додані позивачкою квитанції не інформативні з точки зору її вкладу у утримання будинку, вони та ім`я іншої особи, та вважаються такими, що оплачені нею.

Договори на туристичне обслуговування оплачені або ОСОБА_5 або ОСОБА_3 , ліки оплачені з платіжної картки ОСОБА_3 або готівкою. Будь яких інших доказів того, що позивачка приймала матеріальну участь в придбанні та утриманні майна або у спільних витратах, які носять характер забезпечення родини не надано.

Розмір доходів позивачки є таким, що участь у придбанні транспортних засобів їх та ремонті, також у будівлі та ремонті будинку є сумнівною, вони є обмеженими і для задоволення власних базових потреб.

При оцінці наданих позивачем доказів слід також враховувати правові позиції Верховного Суду:

- показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 08.12.2021 №531/295/19);

- факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, самі по собі не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 року № 588/350/15-ц)

Посилання скаржника на піклування позивача про батька померлого ОСОБА_3 , спільне зайняття підприємницькою діяльністю з ОСОБА_3 , невдала вагітність не доведено жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином, факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_3 належними, допустимими, достатніми та переконливими доказами не доведено.

Вимога про зміну черговості у спадкуванні взагалі не ґрунтується на законі.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 до захворювання на ковід був здоровим, активним, енергійним чоловіком, займався бізнесом, який потребував значних фізичних та розумових навантажень. Захворівши, він лікувався дома, за допомоги медичної сестри, яка приходила до нього та робила медичні процедури, не ставився до своєї хвороби, як до фатально тяжкої.

Погіршання його стану сталося раптово, швидку допомогу йому викликала не позивачка, лікувався та помер він у відділенні реанімації, за таких умов, що сторонній догляд близьких є неможливим, виходячи з режиму функціонування реанімаційних відділень. Водночас, його лікуванням та похованням опікувалася його колишня дружина ОСОБА_8 , оплативши усі витрати на поховання та догляду за могилою.

Як визнали сторони ОСОБА_1 проживала за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ., під час хвороби ОСОБА_3 , уникала з ним спілкування через ризик інфікування. ОСОБА_3 самостійно організовував своє лікування, постійно спілкувався із донькою та з іншими особами.

Короновірусна хвороба SARS CoV-2, COVID-19 не підпадає під ознаки тривалої тяжкої та такої що унеможливлює самостійне життя, не призводить сама по собі до інвалідізації, втрати працездатності, безпорадного стану, потреби у сторонньому догляді, тощо. Фактично, активний, здоровий чоловік, раптово помер за декілька днів в реанімації від ускладнень коронавірусу. Судом взагалі не встановлено ознак, які обумовлюють заміну черги у спадкуванняі: тривалості хвороби, похилого віку, тривалого безпорадного стану, та таких зусиль позивачки на догляд та лікування, матеріальне забезпечення, які б свідчили на користь її вимог.

Колегією суддів встановлено, що жодних доказів про безпорадний стан ОСОБА_3 позивачем не було надано ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

В ході розгляду справи встановлено, що захворівши ОСОБА_3 лікувався вдома, за допомоги медичної сестри, яка приходила до нього та робила медичні процедури, при погіршенні стану здоров`я швидку допомогу йому викликала не позивач, лікувався та помер він у відділенні реанімації, за таких умов, що сторонній догляд близьких є неможливим, виходячи з режиму функціонування реанімаційних відділень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені нею позовні вимоги.

З огляду на наведене колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України, дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 травня 2023 року.

Головуючий

Судді: