ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5830/23 Справа № 213/422/23 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу №213/422/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року (суддя Мазуренко В.В., повний текст рішення складено 17 квітня 2023 року),

в с т а н о в и в :

В лютому 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , звернулася до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, в обґрунтування позовних вимог послалася на те, що в період з 25 липня 1990 року по 16 березня 2015 року вона працювала на різних посадах у різних структурних підрозділах на ПРАТ «ІнГЗК». 16 березня 2015 року її було звільнено. За час роботи на підприємстві вона отримала хронічне професійне захворювання. Пунктом 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 25 лютого 2006 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем Інгулецького району Покаленко Т.П., позивачці встановлено наявність професійних захворювань: радикулопатія попереково-крижова, з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійкий больовий синдром. Згідно пункту 16 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: тривала робота в шкідливих умовах (піднімання і перенесення вантажу більше нормативних показників. Також, запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного двоокису кремнію (10-705), фактичне значення 11,2 мг/м3 при нормативі 2,0 мг/м3; загазованість повітря робочої зони шкідливими речовинами; підвищені та знижені температури; рівень загальної та локальної вібрації; рівень інфрозвукового коливання, ультаразвуку; рівень електромагнітного випромінювання; рівень баромітричного тиску; рівень вологості та рухомості повітря робочої зони: фактична вологість повітря -78%, при нормативному -75%; температура повітря +6,3С, при нормативному - +15С, швидкість руху повітря фактична -0,19 м/с, нормативна - 0,4 м/с; рівень фізичного перевантаження потужність зовнішньої роботи (ВТ): при роботі за переважною участю м`язів з нахилом тулуба до 30 за зміну, фактично -2,6, при нормативі не повинно бути; кількість нахилів тулуба за зміну - фактично 186, нормативне значення до 100. Згідно довідки Медико-санітарної експертної комісії від 03 квітня 2006 року серії ДНА-02 №08715 позивачці первинно визначено ступінь втрати працездатності 40% безстроково, та зазначено про потребу в забезпеченні лікарськими засобами, санітарно-курортному лікуванні. Довідкою Медико-санітарної експертної комісії від 09 лютого 2017 року серії 12 ААА №044567, позивачці повторно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60% безстроково, та зазначено про потребу в забезпеченні лікарськими засобами, санітарно-курортному лікуванні. Шаповал зазначила, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням, порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки. Вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання позивачка відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Постійно відчуває психологічний дискомфорт, у зв`язку з втратою працездатності. Порушена душевна рівновага, що виразилось у почутті розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху на фоні сильних больових відчуттів. Перелічені негативні явища не можуть не викликати депресію. Тому, просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 245000,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 245000,00 гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Вирішено питання про судові витрати.

Зз вказаним рішенням не погодився віжповідач АТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що акт форми П-4 від 25 лютого 2006 року підписаний з окремою думкою страхового експерта з охорони праці відділу профілактики страхових випадків Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції ФССУ в Дніпропетровській області Чемеза О.П., який вважав, що захворювання ОСОБА_1 не пов`язано з умовами праці. Зазначає, що будь-які документи про те, що позивачка отримала професійне захворювання у зв`язку з умовами праці у відповідача, відсутні. Звертає увагу, що позивачкою не виконано вимоги статті 43, 76-81 ЦПК України, не надала до суду доказів, підтверджуючих вину відповідача, які підтверджують факт виникнення у позивачки професійного захворювання саме діями підприємства. Також зазначив, що позивачка, усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, умисно не повідомляла адміністрацію відповідача про необхідність переведення її на іншу менш шкідливу роботу, за весь час роботи позивачки жодного разу не заявляла про порушення зі сторони відповідача умов праці. Вважає, що позивачкою не доведено неправомірність поведінки відповідача, внаслідок якої могла бути спричинена така моральна шкода, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку вона зазначає у позові. Посилається на те, що позивачкою не надано дано належних доказів на підтвердження втрати нею нормальних життєвих зв`язків. Вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений позивачкою є таким, що розрахований без урахуванням вимог розумності та справедливості та без законодавчо обґрунтованих підстав, розмір моральної шкоди є безпідставно завищеним. Крім того, скаржник зазначив, що жодна норма законодавства не передбачає сплату доходу фізичній особі (в т.ч. відшкодування моральної шкоди) саме так, як про це зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, тобто без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), який набрав чинності 23 травня 2020 року, внесено зміни до 164.2.14 та статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди. Тому, податки із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню та виплаті при виконанні відповідного судового рішення та за рахунок фізичної особи, якій виплачується дохід. Вважає, що у випадку, якщо особа відшкодовує на користь фізичної особи моральну шкоду, вона виступає щодо такої фізичної особи податковим агентом та зобов`язана утримати і перерахувати податок із суми такого доходу та за рахунок фізичної особи, якій виплачується такий дохід.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , просила суд залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 25 липня 1990 року по 16 березня 2015 року працювала на різних посадах у різних структурних підрозділах на ПРАТ «ІнГЗК». 16 березня 2015 року позивачку звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі статтею 38 КЗпП України (а.с. 9-10).

Згідно із актом розслідування хронічного професійного захворювання від 24 лютого 2006 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивачки. Загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 31 рік 4 міс., з яких за професією в умовах впливу шкідливих факторів - 15 років 5 місяців. Пунктом 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 24 лютого 2006 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем Інгулецького району Покаленко Т.П., встановлено наявність професійних захворювань: радикулопатія попереково-крижова, з вираженим статико-динамічними порушеннями, стійкий больовий синдром. П.15 вказаного акту встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи учнем машиніста конвеєра з 25 липня 1990 року до 01 грудня 1990 року і машиністом конвеєра з 01 грудня 1990 року по 20 грудня 2005 року на ДФ ВАТ «ІнГЗК» виконувала роботи, пов`язані з фізичним перевантаженням, яке перевищувало гранично допустимі нормативи, внаслідок недосконалості технологічного процесу. Згідно із пунктом 16 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: тривала робота в шкідливих умовах (піднімання і перенесення вантажу більше нормативних показників, також, запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного двоокису кремнію (10-70%), фактичне значення 11,2 мг/м3 при нормативі 2,0 мг/м3; загазованість повітря робочої зони шкідливими речовинами; підвищені та знижені температури; рівень загальної та локальної вібрації; рівень інфрозвукового коливання, ультаразвуку; рівень електромагнітного випромінювання; рівень баромітричного тиску; рівень вологості та рухомості повітря робочої зони: фактична вологість повітря -78%, при нормативному -75%; температура повітря +6,3С, при нормативному - +15С, швидкість руху повітря фактична -0,19 м/с, нормативна - 0,4 м/с; рівень фізичного перевантаження - потужність зовнішньої роботи (ВТ): при роботі за переважною участю м`язів плечового поясу фактичне значення 24,6, нормативне 18-30,5, перебування у позі з нахилом тулуба до 30 за зміну, фактично - 2,6, при нормативі - не повинно бути; кількість нахилів тулуба за зміну - фактично 186, нормативне значення - до 100 (а.с. 11-12).

Відповідно до довідки Медико-санітарної експертної комісії від 03 квітня 2006 року серії ДНА-02 №08715 позивачці первинно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 40% та третю групу інвалідності безстроково та зазначено про потребу в забезпеченні лікарськими засобами, санітарно-курортному лікуванні (а.с.14).

Згідно із довідкою Медико-санітарної експертної комісії від 09 лютого 2017 року серії 12 ААА №044567 позивачці повторно визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60% та третю групу інвалідності безстроково та зазначено про потребу в забезпеченні лікарськими засобами, санітарно-курортному лікуванні (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції врахував 60% ступеню втрати професійної працездатності позивачки у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, обсяг її фізичних та моральних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до частин 1 - 4 статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 24 лютого 2006 року причинами виникнення професійних захворювань у позивачки є: тривала робота в шкідливих умовах (піднімання і перенесення вантажу більше нормативних показників, також, запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного двоокису кремнію (10-70%), фактичне значення 11,2 мг/м3 при нормативі 2,0 мг/м3; загазованість повітря робочої зони шкідливими речовинами; підвищені та знижені температури; рівень загальної та локальної вібрації; рівень інфрозвукового коливання, ультаразвуку; рівень електромагнітного випромінювання; рівень баромітричного тиску; рівень вологості та рухомості повітря робочої зони: фактична вологість повітря -78%, при нормативному -75%; температура повітря +6,3С, при нормативному - +15С, швидкість руху повітря фактична -0,19 м/с, нормативна - 0,4 м/с; рівень фізичного перевантаження - потужність зовнішньої роботи (ВТ): при роботі за переважною участю м`язів плечового поясу фактичне значення 24,6, нормативне 18-30,5, перебування у позі з нахилом тулуба до 30 за зміну, фактично - 2,6, при нормативі - не повинно бути; кількість нахилів тулуба за зміну - фактично 186, нормативне значення - до 100 (п.16 акту) (а.с. 11-12)

Отже, роботодавець ПрАТ «ІНГЗК» під час роботи позивачки допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці».

Судом першої інстанції вірно встановлено порушення ПрАТ «ІНГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивачки професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивачки, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивачка, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих позивачкою професійних захворювань, відсоток втрати нею професійної працездатності у розмірі 60% та встановлено ІІІ групу інвалідності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, неможливість відновлення попереднього стану та тривалість роботи позивачки на підприємстві відповідача.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивачки у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у її здоров`ї, що підтверджується виписними епікризами, які міститься в матеріалах справи.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в пункті 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що «у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000 гривень».

Слід зауважити, що право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Отже, з урахуванням того, що позивачці ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 60% та встановлено ІІІ групу інвалідності, що безумовно тягне за собою зміни у буденному житті позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди 245000 гривень не є завищеним та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що моральну шкоду ОСОБА_1 завдано порушенням її законних прав на безпечні і нешкідливі умови праці саме роботодавцем, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення обов`язку з відшкодування завданої моральної шкоди на ПрАТ «ІНГЗК».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачкою суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про врахування таких доказів.

Підстав для спростування акту розслідування профзахворювання від 25 лютого 2006 року відповідачем не зазначено.

При цьому, слід зазначити, що Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» внесено зміни до підпункту 164.2.14 та статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), якими передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІНГЗК» про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до 164.2.14 та статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), колегія суддів не бере до уваги.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки, зокрема, надання переваги поданим стороною відповідача доказам та відхилення аргументів позивачки, які за доводами заявника є необґрунтованими.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 серпня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста