Справа № 206/2135/23
Провадження № 2/206/733/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2023 до Самарського районного суду міста Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Дослідивши вказану позовну заяву, приходжу до наступного висновку.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Разом з тим, подаючи до Самарського районного суду м. Дніпропетровська даний позов, позивач в обґрунтування доводів, щодо територіальної визначення підсудності вказує, що справа підлягає розгляду в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, оскільки місцем виконання умов договору відповідно до додатку до договору займу (розписки) від 08.09.2016 є АДРЕСА_1 , кафе «Терми Придніпровськ». Окрім того, позивач посилається на ту обставину, що територіальна підсудність вже була встановлена у справі 206/501/20, тому позивач користується відповідним правом, а саме подачі зазначеного позову до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Як вбачається з додатку до договору займу (розписки) від 08.09.2016 визначено, що місцем виконання умов договору займу (розписки) від 08.09.2016 здійснювався 01.03.2017 за адресою: АДРЕСА_1 , кафе «Терми Придніпровськ» та грошові кошти передавались за місцем надання розписки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Проте позивачем до позовної заяви долучено лише розписку про отримання в борг грошових коштів, яка є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, проте позивачем вказаний договір до позовної заяви не долучено.

Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України, встановлено, що позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці. Проте, оскільки вказаного договору позивачем до позовної заяви не додано, а відтак додаток до договору займу (розписки) від 08.09.2016 не можна вважати, таким, що підтверджує виконання умов договору.

Враховуючи викладене та те, що особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи повинна визначатись за загальними правилами підсудності.

При цьому слід зазначити, що місце укладання договору не є тотожним місцем виконання договору.

Виходячи із вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позивач скориставшись своїм правом на пред`явлення позову, не дотримався правил визначення підсудності, передбачених ЦПК України.

За приписами ЦПК України юрисдикція справ визначається за предметними і суб`єктними ознаками та за територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ. Можливості визначення підсудності справи самими сторонами у договорі (договірної підсудності) названим Кодексом не передбачено.

Враховуючи, що положеннями ЦПК України не передбачено визначення договірної підсудності справ судам, зобов`язання з укладення договору позики не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці, суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі матеріалів позовної заяви з додатками за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до суду за місцем проживання відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з відповіді № 75510 від 16.05.2023 та під № 75375 від 16.05.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру, яка сформована засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», місцем реєстрації відповідача 1: ОСОБА_2 та відповідача 2: ОСОБА_3 є м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, що не належить до територіальної підсудності Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що справа не належить до територіальної підсудності Самарського районного суду м. Дніпропетровська, а належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, а саме: Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Закону України "Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини", інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки, за його допомогою визначається "належний суд", тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Згідно ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На підставі викладеного прихожу до висновку, про направлення справи за підсудністю до Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг (50099, м. Кривий Ріг, вул. Першотравнева,12).

Керуючись ст. 27, 31, 32, 187 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, передати за підсудністю до Центрально-міського районного суду м. Кривий Ріг (50099, м. Кривий Ріг, вул. Першотравнева,12).

Передача справи на розгляд іншого суду за підсудністю здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Поштаренко