провадження № 22-ц/824/6323/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2. про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.11.2009 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу у сторін народилась дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає разом з позивачем. Спільне життя між сторонами не ведеться по причині антисоціальної поведінки та аморального способу життя відповідача. Через таку поведінку відповідача в родині часто виникали сварки та скандали, які неодноразово відбувались в присутності дитини. Позивач вважає, що дитина сторін є ще маленькою і багато речей не розуміє, але в подальшому це може суттєво вплинути на її психіку, погляди на життя, в тому числі на життя в шлюбі та формування світогляду, особливо щодо відносин у родині між чоловіком та жінкою, які є основою будь-якої сім'ї. Позивач звертала увагу відповідача на його поведінку, вибачала йому, однак, відповідач ніяк не реагував на зауваження. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, оскільки своїми діями він зруйнував сім'ю. Ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, що призвело до фактичного розірвання шлюбних відносин. Примирення вважає позивач неможливим і просить суд строк на примирення не надавати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 11 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1502- розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992,40 грн. Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу залишено «ОСОБА_1». Шлюб вважається розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції не було з'ясовано всі обставини сімейного життя з урахуванням думок обох сторін. Вважає, що судом не було з'ясовано, що наразі сторони проживають у мирі та злагоді, як і раніше.

Апелянт наголошує, що розірвання шлюбу суперечить його волі і, як вважає апелянт, суперечить й дійсній волі дружини. Також зазначає, що оскаржуване рішення суду не містить посилань на докази, якими обґрунтовано обставини позову. Звертає увагу апеляційного суду на те, що розгляд справи судом першої інстанції відбувся без участі сторін, а тому останні не змогли підтвердити або спростувати будь-які обставини справи.

На думку апелянта, суд першої інстанції не з'ясував фактичні взаємини подружжя та не сприяв їх примиренню, не вживав заходів для цього.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 березня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2. У вказаному відзиві позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивачка зазначала, що не має наміру примирятися з відповідачем через систематичне насилля з його боку. На підтвердження доводів відзиву на апеляційнк скаргу надала суду копію постанови Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року по справі № 754/10601/22 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Позивачка, наголошуючи, що гостро побоюється за своє життя, просила суд розглядати справу в порядку письмового провадження без участі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Зважаючи на предмет спору та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами зареєстрований 11 листопада 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1502.

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується повторною копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, позивач не бажає зберегти шлюб, тому шлюб між сторонами повинен бути розірваний.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 1 статті 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України).

Крім зазначеного, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 вказувала про те, що подальше спільне проживання з відповідачем неможливе, оскільки своїми антисоціальною поведінкою та аморальним способом життя він зруйнував сім'ю. Ведення спільного господарства та сумісне проживання між сторонами припинено, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Відповідач в свою чергу, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції про розірвання шлюбу, зазначав, зокрема, про те, що суд першої інстанції не з'ясував фактичні взаємини подружжя та не сприяв їх примиренню, не вживав заходів для цього.

Апеляційний суд критично оцінює вказаний довід апелянта, зважаючи на таке.

Згідно з статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов'язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов'язком».

Отже, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19)).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка вважала, що примирення сторін є неможливим і просила суд строк на примирення не надавати. Окрім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивачка підтримала позовні вимоги та звертала увагу апеляційного суду на те, що не має наміру примирятися з відповідачем через систематичне насилля в сім'ї з боку відповідача.

Так, зі змісту копії постанови Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року у справі № 754/10601/22, доданої позивачем до відзиву на апеляційну скаргу, вбачається, що ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення домашнього насильства особою, яку протягом року вже було піддано адмінстягненню за ст. 173-2 КУпАП), накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн. З урахуванням постанови Деснянського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року, стягнуто з ОСОБА_2. на користь держави судовий збір у сумі 496,20 грн.

У постанові Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року судом було встановлено, що 22.10.2022 близько 22:00 год. за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2. вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1. домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме кидався в бійку, погрожував фізичною розправою, виражався нецензурною лайкою в стані алкогольного сп'яніння, чим порушив ст. 1 п. 14, 17 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вина ОСОБА_2. у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, підтверджується даними, зафіксованими у протоколі про адміністративне правопорушення, рапортом поліцейського, поясненнями дружини ОСОБА_1. наданими при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема у вказаних поясненнях зазначає, що ОСОБА_1. не впускав її з дітьми до квартири, бив ногою в живіт, свідками таких події стали діти та сусіди родини. Крім вказаного зазначено щодо складення адміністративного протоколу 22.10.2022 відносно ОСОБА_2. серії ВАВ № НОМЕР_3 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а також на місці події за адресою: АДРЕСА_1 вилучено пістолет (спецзасіб) форт 12 РМ № НОМЕР_2. Систематичність вчинення домашнього насильства громадянином ОСОБА_2. підтверджується постановами суду, що наявні у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, апеляційним судом безспірно встановлено, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, а отже, ураховуючи вищевикладене, примирення подружжя буде суперечити моральним засадам суспільства та положенням ст.24 Сімейного кодексу України (Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається).

Довід апелянта щодо того, що наразі сторони проживають у мирі та злагоді, як і раніше, апеляційний суд також до уваги не бере, оскільки вказані апелянтом обставини не підтверджуються жодними належними та достатніми доказами й водночас спростовуються запереченнями позивачки, викладеними в відзиві на апеляційну скаргу від 07 березня 2023 року та змістом постанови Деснянського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року.

Щодо доводу апелянта про розгляд справи судом першої інстанції без виклику сторін, що, на його думку не дало можливості підтвердити або спростувати будь-які обставини справи, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з пунктом 4 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. З рекомендованого поштового повідомлення вбачається, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви було отримано відповідачем 22 грудня 2022 року (а.с.20). Разом з тим, протягом встановленого судом строку відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, заяв про перехід справи з прощеного провадження без виклику сторін в загальне провадження не направляв, що було йому відповідно роз'яснено судом. Також належним чином повідомлений відповідач не звертався до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи, жодних клопотань про продовження строку на подачу відзиву з зазначенням поважних причин не подавав, як і не надав жодних заперечень щодо розірвання шлюбу або надання строку на примирення сторін, а відтак, самоусунувся від реалізації своїх прав, що гарантовані цивільним процесуальним законодавством.

А відтак, апеляційний суд вважає, що, з урахуванням предмету спірних правовідносин та положень ЦПК України щодо порядку розгляду справ, які є малозначними, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за наявними матеріалами справи, забезпечивши сторонам право на справедливий суд.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає неспроможним, відповідно, й довід апелянта про те, що оскаржуване рішення суду не містить посилань на докази, якими обґрунтовано обставини позову, оскільки встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, відповідач вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно позивачки, висновок про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, так як подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова