Справа № 523/7813/20
Провадження №2/523/67/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судового засідання - Бєлік Л.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ніц А.С.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , що також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , що також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, звернувся адвокат Чумаченко Святослав Олександрович.

В обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що позивач ОСОБА_1 , є власником частини квартири АДРЕСА_1 , інша частини квартири належить на праві власності чоловіку позивача - ОСОБА_2 . Адвокат зазначає, що 12.09.2013 року між позивачем та ОСОБА_3 , було укладено договір про здачу житлового приміщення в найм, за умовами якого позивач надала в найм відповідачу належну їй на праві власності квартиру, строком на два роки без проведення оплати за користування житлом для особистих потреб. Також, адвокат зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача - ОСОБА_5 . Строк дії договору закінчився в 2015 році, однак відповідач продовжує проживати в даній квартирі зі своїм сином та тим самим перешкоджають позивачу користуватись своєю власністю. Щодо можливості врегулювання спору в досудовому порядку, адвокат зазначає, що 18.03.2020 року відповідачу було направлено лист щодо розірвання договору оренди, однак остання листа не отримала та відповіді щодо нього не надала.

На підставі викладеного, представник позивача просить, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового приміщення.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, позивачу відповідь на відзив.

Не погоджуючись з позовними вимогами 30.06.2022 року (вх. № 16317) ОСОБА_3 подала відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що раніше позивач вже зверталась до суду з позовними вимогами про виселення відповідача, однак, рішенням Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 р. в задоволенні позову було відмовлено, а відтак, судом апеляційної інстанції встановлена відсутність законних підстав для виселення відповідача з квартири. Посилання позивача на договір найму житла є неспроможними, оскільки відповідач договір найму житла не підписувала та наполягає на призначенні експертизи. Відповідач зазначає, що її реєстрація в квартирі ОСОБА_1 відбулась оскільки вона була дружиною сина позивача, а відтак є членом сім`ї, однак, після смерті ОСОБА_5 , позивач вирішила виселити її з квартири. Позовні вимоги є необґрунтованими, позивач не зазначила яким саме чином відповідач чинить їй перешкоди в користуванні квартирою, оскільки вона не руйнує та не псує майно, більш того, відповідач зазначила, що за власні кошти зробила ремонт в квартирі, а відтак має право на проживання в квартирі (а.с.38-40).

До відзиву на позовну заяву відповідач надала клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.11.2020 року клопотання відповідача ОСОБА_3 про призначення експертизи - задоволено.

Призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи виконано підпис на договорі найму житла від 12.09.2013 року ОСОБА_3 ? 2. Коли був складений договір найму житла від 12.09.2013 року та коли на ньому поставлено підписи?

Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково - дослідницького інституту судових експертиз. Попередити експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Зобов`язано ОСОБА_1 надати на вимогу експерта для проведення дослідження оригінал договору найму житла від 12.09.2013 року (а.с.73).

На адресу суду 16.03.2021 року (вх. № 7474) надійшло повідомлення про неможливість надання висновку (а.с.102,103).

Від третьої особи 16.03.2021 року (вх. № 2380) надійшов лист за підписом заступника голови Суворовського районної адміністрації Одеської міської ради Р.О.Горячева згідно якого зазначеного, що Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради - орган опіки та піклування позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині виселення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1 , не підтримує, вважає це порушенням житловим прав малолітньої дитини. З урахування викладеного просить ухвалити рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Рішення суду направити на адресу Суворовської районної адміністрації ОМР (а.с.103-104).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання (а.с.110).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.07.2021 року задоволено клопотання відповідача, витребувано від: - ОСББ «Добровольський 130/2» копії форми А та форми Б щодо причин та підстав реєстрації місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

- Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради копії форми А та форми Б з зазначенням причин та підстав реєстрації місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 .

- Управління соціального захисту населення Суворовського району м. Одеси - оригінал заяви ОСОБА_3 про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації, субсидій та пільг від 04.06.2013 року, де, на титульній стороні вгорі власником праворуч у графі: «Заповнюється: заявником/уповноваженим представником/власником, співвласником (наймачем), а також на зворотній стороні внизу біля дати 04.06.2013 року є підпис заявника; оригінал додаткової інформації, яка повідомляється одинокою матір`ю від 04.06.2013 року, де, у графі «підпис заявника, уповноваженого представника/власника, співвласника/наймача житла» біля дати 04.06.2013 року, а також внизу праворуч у графі «ознайомився» є підпис заявника (а.с.137).

На виконання ухвали про витребування доказів, 06.11.2021 року (вх. № 23245) надійшов лист Департаменту надання адміністративних послуг ОМР (а.с.143-148) та 09.08.2021 року (вх. №23274) від Управління соціального захисту населення в Суворовському районі (а.с.148-152).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2022 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 , призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені питання:

1.Чи виконано підпис на договорі найму житла від 12.09.2013 року у графі «подпись нанимателя» - ОСОБА_3 ?

Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково - дослідницького інституту судових експертиз.

Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Надано експертам в розпорядження матеріали цивільної справи № 523/7813/20, оригінал договору найму житла (приєднаний до матеріалів справи окремим файлом) (а.с.180-181).

На адресу суду 05.07.2022 року (вх. № 11494) надійшов висновок експерта № 22-1001 судово-почеркознавчої експертизи складений 30.06.2022 року (а.с.186-197).

Ухвалою суду від 11.07.2022 року провадження у справі поновлено. Призначено розгляд справи в судове засідання (а.с.198).

Від відповідача ОСОБА_3 19.12.2022 року (вх. № 24942) надійшла письмова промова в судових дебатах, згідно якої відповідач зазначила, що не зважаючи на висновки судових експертів, заперечує укладення та підписання договору найму житла, висновки експерта є помилковими, вона та син, як члени сім`ї власників квартири набули права на проживання в квартирі, у зв`язку з цим, не можуть вважатись тимчасовими мешканцями. В договір найму зазначений лише один співвласник, а відтак, слідує, що інший співласник надав свою згоду на проживання в квартирі їй та її сину. Зазначила, що відповідно до положення ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Зазначила, що вона та малолітній ОСОБА_4 , зареєстровані та проживають в квартирі, іншого житла не мають, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. В письмових поясненнях відповідач зазначила, що просить суд розгляд справи провести за її відсутності (а.с.232-235).

Від представника позивача адвоката Ніц Анатолія Сергійовича 22.12.2022 року також надійшла письмова промова в судових дебатах. Згідно письмової промови адвокат зазначив, що відповідач разом зі своїм малолітнім сином, квартиру, належну позивачу на праві власності не звільнили, чим порушують права позивача, як власника квартири. Позивач, як власник не має можливості проживати в квартирі, винаймає житло для власного проживання. Зазначив, що постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 року дійсно було скасовано рішення Суворовського районного суду, та в обґрунтування зазначеної постанови суд зазначив, що у встановленому порядку договір найму житлового приміщенням між сторонами розірвано не було, договір не було визнано недійсним. На підставі чого, позивачем було спрямовано відповідачу лист з вимогою про виселення та зняття з реєстрації. Наразі не існує іншого належного способу захисту порушених прав позивача, інакше, як звернення до суду з позовом про виселення відвідачів. З урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити (а.с.237-239).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.12.2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи співвласника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 (а.с.241).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача Ніц Анатолій Сергійович позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Позивач суду пояснила, що відповідач в квартирі влаштувала притон, власники квартирі змушені стикатись по найманим житлам, оскільки проживати в квартирі не можуть, відповідач своїм безпідставним проживанням в квартирі перешкоджає власникам в повній мірі користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Позивач зазначила, що відповідач має будинок в сільській місцевості, де може приживати. Представник позивача зазначив, що підтримує письмову промову в судових дебатах в повному обсязі, додатково суду пояснив, що строк дії договору найму житла вичерпано, позивач письмово звернулась з вимогою про виселення відповідача з квартири.

Третя особа ОСОБА_2 суду пояснив, що дійсно, вони з дружиною тимчасово прописали в квартирі невістку, але наразі в квартирі безлад, він особисто не може вселитись до квартири, вимушений проживати де прийдеться. Коли відповідачка висилиться з квартири, він та дружина планують розміняти квартиру.

Відповідач ОСОБА_3 в останнє судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно (а.с.247), раніше, надала суду письмову промову в судових дебатах згідно якої просила розгляд справи провести за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи: Органу опіки та піклування в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради до суду також не з`явився, згідно листа від 16.03.2021 року просив рішення суду направити на адресу третьої особи, та ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини (а.с.103-104).

Заслухавши думку позивача та представника позивача які підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, третю особу, який підтримав позовні вимоги та також просив їх задовольнити, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить: ОСОБА_1 - свідоцтво про право власності від 11.09.2007 року, форма власності - приватна спільна частка, частка - , та ОСОБА_2 - свідоцтво про право власності від 11.09.2007 року, форма власності - приватна спільна частка, частка - (а.с.13).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з житлового приміщення, позивач зазначила, що 12.09.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 , було укладено договір про здачу житлового приміщення в найм, за умовами якого позивач надала в найм відповідачу належну їй на праві власності квартиру, строком на два роки без проведення оплати за користування житлом для особистих потреб. Строк дії договору закінчився в 2015 році, однак, відповідач продовжує проживати в даній квартирі зі своїм сином та тим самим перешкоджають позивачу користуватись своєю власністю.

Щодо можливості врегулювання спору в досудовому порядку, адвокат зазначає, що 18.03.2020 року відповідачу було направлено лист щодо розірвання договору оренди, однак відповідач листа не отримала та відповіді щодо нього не надала, продовжує безпідставно користуватись житлом.

Судом досліджується договір оренди житлового приміщення (оригінал якого було надано для дослідження судовим експертам та безпосередньо досліджено в судовому засіданні) від 12.09.2013 року укладеного між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_1 , надала ОСОБА_3 , в безоплатне, тимчасове користування на 2 роки, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

Судом досліджується лист від 18.03.2020 року адресований ОСОБА_3 , згідно якого ОСОБА_1 , зазначає, що 12.09.2013 року між сторонами було укладеного договір найму житла. Відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України - договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірвано на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та член його сім`ї. В листі ОСОБА_1 , зазначає, що доводить до відома, що має намір використовувати квартиру для власного проживання, що є підставою для розірвання договору найму житла від 12.09.2013 року. У зв`язку з викладеним просить до 18.05.2020 року звільнити трикімнатну квартиру, знятися з реєстраційного обліку (а.с.24).

Таким чином, судом встановлено, що наймодавець звернулась з листом до наймача та попередила про строки виселення, що відповідає ч. 3 ст. 825 ЦК України.

Заперечуючи позовні вимоги з приводу виселення з квартири, відповідач зокрема посилається на те, що договір найму вона не підписувала, а право на проживання в квартирі вона та малолітній ОСОБА_4 , набули як члені сім`ї власника. Висновкам експертів, які підтвердили підпис на договорі не довіряє.

Згідно копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 24.06.2011 року, актовий запис № 383 (а.с.16).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.12).

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 40 років , актовий запис № 11686 (а.с.17).

Судом досліджується висновок експерта № 22-1001 від 30 червня 2022 року, згідно якого визначено, що підпис на документів «договор о сдаче жилого помещения в наем от 12.09.2013». розміщений в графі «Подпись нанимателя», виконаний самою ОСОБА_3 (а.с.186-197).

Отже, твердження відповідача щодо того, що вона особисто не підписувала договір оренди жилого приміщення спростовані матеріалами справи, а саме висновком експерта. Судом встановлено, що власник квартири звернулась до наймача з листом про звільнення квартири. Судом в ході розгляду справи також встановлено, що власники квартири мають намір вселитися в житло та в подальшому користуватись житлом та здійснити його обмін.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно положення ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 785 ЦК України чітко зазначає, що після закінчення строку договору наймач зобов`язаний негайно повернути орендодавцю речі (квартиру) в стані, в якому вона була отримана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За приписами ст. 825 ЦПК України - наймач житла має право за згодою інших осіб, які постійно проживають разом з ним, у будь-який час відмовитися від договору найму, письмово попередивши про це наймодавця за три місяці.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (ст. 826 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач звернулась до наймача з листом та попередила, що бажає в подальшому проживати в квартирі, а відтак, судом встановлено, що позивачем були виконані вимоги ч. 3 ст. 825 ЦК України - договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.

Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що співвласник квартири ОСОБА_2 має намір вселитись в квартиру, що належить йому на праві спільної часткової власності, однак, з підстав проживання в ній відповідача у справі, повернутись до квартири не може, згоди на продовження дії договору не надавав.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі є колишнім членом сім`ї співвласників спірного об`єкту нерухомості.

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

З даного приводу слід зазначити, що постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020 року, зосереджено увагу учасників провадження на ту обставину, що між сторонами, а саме позивачем та відповідачем у справі виникли договірні зобов`язання, що виникла на підставі договору найму (оренди) житла.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що відповідач в супереч поданого повідомлення про розірвання договору найму, з займаного житлового приміщення не висиляється, що порушує права власників на право проживати у житлі, а відтак, судом не приймаються до уваги інші доводи сторін, як такі що виходять за межі позовних вимог.

Відповідно до положення ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідач ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 в квартирі проживали на підставі договору найму укладеного між співвласником та ОСОБА_3 , від 12.09.2013 року, відповідач ОСОБА_3 , є колишнім членом сім`ї співвласника, іншій співвласник зазначив, що раніше надав згоду на проживання відповідачів у квартирі, однак, наразі підтримує позовні вимоги щодо виселення відповідачів з квартири, так як сам бажає проживати у своїй квартирі, іншого житла не має.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі проживають в квартирі без законних підстав, чим порушують право позивача на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів є законними і обґрунтованими.

На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів підлягають задоволенню, оскільки відповідачі поселилися в зазначену квартиру на підставі договору, який закінчив свою дію, наймодавець висловив письмове бажання про розірвання договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 784154 є інвалідом другої групи безстроково (а.с. 45). Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, однак у зв`язку з тим, що відповідач звільнена від сплати судового збору, судові витрати понесені позивачем з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 272-274, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , що також діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), з квартири АДРЕСА_1 .

Виселити малолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Судові витрати понесені з розглядом справи віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22.03.2023 р..

Суддя: