ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 344/10159/17

провадження № 61-9410св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача),

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

В обґрунтування позову вказувала, що 11 жовтня 1994 року в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради сторони зареєстрували шлюб, в якому у них народився син ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу на підставі усної домовленості з батьками позивача вона разом з відповідачем та сином проживали на АДРЕСА_1 .

У 2009 році сторони розірвали шлюб, після чого відповідач зобов`язавався знайти житло та виїхати з будинку в найкоротший термін. Після смерті

у 2012 році батька позивача ОСОБА_4 позивач успадкувала вказаний будинок. Відповідач не погоджується звільнити житло, перешкоджає у доступі позивача та сина до будинку, створив умови несприятливі для проживання, відмовляється відремонтувати пошкоджені ним речі.

Після прийняття спадщини позивач як власник будинку мала намір обладнати його для проживання з сином, оскільки жиле приміщення потребує капітального ремонту, проте відповідні ремонтні роботи провести не змогла у зв`язку зі створенням відповідачем перешкод у доступі до будинку.

У травні 2017 року позивач та її син письмово звернулись до відповідача з вимогою звільнити жиле приміщення, однак відповідач не виконав дані вимоги, що стало підставою для звернення до суду.

За таких обставин просила виселити відповідача з будинку

АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення як тимчасового жильця та витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 8 лютого 2021 року, ухваленим у складі судді Пастернак І. А., відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно

до статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, без надання іншого жилого приміщення власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Суд першої інстанції відхилив доводи представника позивача про те, що відповідач є тимчасовим жильцем та відповідно до частини третьої статті 98 ЖК України на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язаний негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Особливістю вирішення вказаного спору Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області вважав те, що при створенні сім`ї та встановленні сімейних відносин власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні, а не тимчасові. Припинення сімейних правовідносин і втрата особою статусу члена сім`ї не є підставою втрати права користування жилим приміщенням.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому подальше виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла.

Врахувавши, що навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинено, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних приписів статті 8 Конвенції, місцевий суд вважав позов необґрунтованим і відмовив у його задоволенні.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 8 лютого 2021 року і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Виселено ОСОБА_2 з будинку

на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 600 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не є членом сім`ї позивача і не був членом її сім`ї на час переходу до неї права власності на спірний будинок (17 листопада 2015 року), оскільки відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб сторін розірваний 18 серпня 2009 року.

Апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач вселився в спірний будинок як член сім`ї попереднього власника і з моменту переходу права власності на цей будинок до позивача він членом її сім`ї не був.

Суд апеляційної інстанції вказав, що, враховуючи підстави позову, спірні правовідносини мають регулюватися статтею 391 ЦК України та Главою 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових правовідносин положень ЖК України, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення. Натомість, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися на користь норм ЦК України (висновок Верховного Суду,

викладений у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17

(провадження № 14-64цс20)).

З урахуванням встановлених обставин та положень частини четвертої статті 406 ЦК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що після припинення шлюбних відносин сторін та зміни власника будинку право користування вказаним будинком у відповідача припинилось згідно з домовленістю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року і залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 8 лютого 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що Івано-Франківський апеляційний суд у своїй постанові не надав належної правової оцінки усім доказам, наявним в матеріалах справи, і дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи. Також суд апеляційної інстанції не застосував відповідні норми права і не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду у справах про виселення з жилого приміщення, зокрема, щодо того, які обставини мають бути встановлені та враховані судом в такій категорії справ.

Судом апеляційної інстанції не встановлено конкретні перешкоди, які чинить відповідач щодо розпорядження позивачем її власністю, і якими доказами підтверджується даний факт.

Крім цього, апеляційний суд не послався на висновки Верховного Суду, що обґрунтовують виселення відповідача з будинку без надання іншого житла за наявності наступних обставин: відповідач народився в 1958 році, досяг 63 річного віку, в будинку безперервно проживає 32 роки, в ньому постійно зареєстрований і не має іншого житла, про що було відомо позивачу на момент прийняття спадщини. Позивач постійно проживає в Італії, доказів про те, що єдиним джерелом коштів для придбання житла синові, який є повнолітнім і проживає в місті Харкові, є відчуження будинку, в якому проживає її колишній чоловік, не надано.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи

заявника про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі № 592/14632/18, від 14 квітня

2021 року у справі № 581/489/20, від 22 липня 2020 року у справі № 279/3572/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 3 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 11 жовтня 1994 року позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб в Угорницькій сільській раді Івано-Франківської міської ради.

Після реєстрації шлюбу на підставі усної домовленості з батьками позивача вона разом з відповідачем та сином проживали в будинку на

АДРЕСА_1 .

Після смерті у 2012 році батька позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивач успадкувала будинок на

АДРЕСА_1 .

12 квітня 2017 року позивач з сином письмово звернулись до відповідача з вимогою звільнити будинок з посиланням на відсутність підстав та для його проживання в цьому будинку

Після вступу у спадщину позивач як власник будинку на

АДРЕСА_1 мала на меті його продаж, однак не може реалізувати свої наміри у зв`язку зі створенням відповідачем перешкод у доступі до житла.

В травні 2017 року позивач та її син письмово звернулись до відповідача з вимогою звільнити будинок, але відповідач таку вимогу не виконав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що син позивача та відповідача на даний час працює у місті Харкові, змушений проживати у знайомих, не має можливості придбати власне житло. Позивач як власник спірного будинку має намір відчужити його для забезпечення сина житлом у місті Харкові.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

В касаційній скарзі заявник зазначає, що постанови Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції, прийняті за інших встановлених обставин. Судом не враховано висновки Верховного Суду у справах про виселення з жилого приміщення, зокрема, щодо обставин, які мають бути встановлені та враховані судом в такій категорії справ.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції безпідставно врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 грудня 2020 року

у справі № 182/7347/18 (провадження № 61-19252св19), оскільки вони стосуються інших обставин справи.

У вказаній справі особи, щодо яких вирішувалося питання про виселення, були забезпечені іншим житлом. Тобто такий захід як виселення був пропорційним в контексті дослідження балансу між захистом прав власника житлового приміщення та захистом прав користувачів чужим приміщенням. У справі, що переглядається, відповідач заявляє про відсутність у нього альтернативного місця для проживання.

В касаційні скарзі заявник зазначає про те, що позивач на стадії апеляційного провадження змінила підстави позову. На обґрунтування своїх вимог в апеляційній скарзі позивач вказала про намір відчужити спірний будинок з метою придбання житла синові та про здійснення відповідачем перешкод, тобто на інші обставини. Суд першої інстанції не міг врахувати наведені доводи, оскільки про них не було вказано в позовній заяві.

Оцінюючи додержання судом апеляційної інстанції положень процесуального закону, Верховний Суд виходить з наступного.

Звертаючись з позовною заявою, позивач посилалася на статті 98, 155 ЖК України, статті 15-16, 321, 391 ЦК України як на підставу вимог. В апеляційній скарзі позивач мотивує свої вимоги на підставі Глави 32 ЦК України, що регламентує право користування чужим майном.

Отже у позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги нормами ЖК України та стверджує, що відповідач є тимчасовим мешканцем, тому підлягає виселенню на вимогу власника жилого приміщення і суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених вимог (згідно з частиною першою статті 13 ЦК України). У апеляційній скарзі позивач фактично змінила підставу позову та вказала, що відносини, які склалися між нею та відповідачем, є сервітутними і регламентуються нормами Глави 32 ЦК України, тому суд першої інстанції помилково застосував норми ЖК України.

Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року

у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня

2019 року у справі № 752/8049/14-ц (провадження № 61-8550св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)

Отже, у порушення вказаних норм процесуального права, апеляційний суд вийшов за межі підстав позовних вимог і фактично, не здійснено перегляд судового рішення першої інстанції, оскільки суд дослідив обставини, які не були заявлені у позовній заяві, та ухвалив судове рішення з підстав, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Процесуальна природа апеляційного оскарження полягає безпосередньо у перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тому не може бути здійснена щодо іншого предмета та підстав.

Отже апеляційний суд, вийшовши за межі своїх повноважень, розглянув справу не з тих підстав, які були заявлені в суді першої інстанції.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції має переглянути рішення суду першої інстанції в межах повноважень, визначених статтею 367 ЦПК України.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги, у постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року

у справі № 711/3032/19 (провадження № 61-6118св21), що узгоджується

з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої

статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок виходу за межі повноважень апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо клопотання позивача про закриття касаційного провадження

У серпні 2021 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження у зв`язку з помилковим, як вона вважає, його відкриттям у малозначній справі, рішення в якій не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 19 ЦПК України в структурі законодавчого акта входить до розділу І «Загальні положення» цього Кодексу, тому суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом пункту 1

частини шостої статті 19 ЦПК України, справи, зазначені в ньому, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 жовтня

2020 року у cправі № 200/6831/18 (провадження № 61-1936св20) та від 18 січня

2023 року у справі № 524/4102/19 (провадження № 61-11972св20).

Справа, яка переглядається, не є малозначною в силу закону, оскільки позовною вимогою є вимога немайнового характеру. У зв`язку з цим така справа може бути визнана малозначною за умови постановлення ухвали суду про віднесення її до категорії малозначних.

Колегія суддів враховує особливості предмета позову, складність справи, а також її значення для сторін. У зв`язку з цим касаційний суд зазначає, що справа, яка переглядається, стосується фундаментального права особи на житло і вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі, Верховний Суд не встановив наявність підстав для віднесення справи до категорії малозначних.

Таким чином, касаційний суд не встановив підстав для закриття касаційного провадження у справі, тому у задоволенні клопотання позивача відмовляє.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк