справа № 208/8109/21 № провадження 2/208/190/23
УХВАЛА

Іменем України

11 травня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

головуючого, судді Івченко Т.П.,

секретар судового засідання Паталахи І.О.,

за участі:

представника відповідача адвоката Кулика І.Я.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області, в межах підготовчого провадження, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Кулика Ігоря Яковича «про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору», -

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», в межах якого позивачем заявлено наступні позовні вимоги:

- визнати договір позики від 30 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про отримання позики строком до 29 грудня 2015 року в сумі 4 835 080 гривень 00 копійок недійсним.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

10 травня 2023 року представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Кулик Ігорем Яковичем подано клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спорі, з наступних підстав:

Стороною відповідача за змістом клопотання зазначено, що Позивач по справі № 208/8109/21 ОСОБА_1 є боржником по цивільному спору перед ОСОБА_2 , сума заборгованості складає 25 439 059,88 грн. Так, 30.10.2015 року між ОСОБА_2 , як Позикодавцем, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як Позичальником, у приміщенні приватного нотаріуса Лозенко В.В., за адресою: АДРЕСА_1 (сьогодні: АДРЕСА_2 ), було укладено нотаріальний договір про позику грошей, згідно умов якого ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 835 080 (чотири мільйони вісімсот тридцять п`ять тисяч вісімдесят) гривень зі строком їх повернення не пізніше 29.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Лозенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2498.

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики грошей від 30.10.2015 року (разом із неустойкою, (штрафом, пенею), процентами у порядку ст. 1048 ЦК, індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020 року (справа № 203/1330/20) позов задоволено та стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 25 439 059,88 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020 року залишено без змін.

02.02.2022 року Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду по справі № 203/1330/20 прийнято остаточне рішення, якою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2020, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінено лише в частині розрахунку інфляційних втрат, процентів та нарахування пені на суму основного боргу, а в іншій частині - залишено без змін.

Не зважаючи на встановлення преюдиційного факту у рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, боржник ОСОБА_1 , зловживаючи своїм правом, подає до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, позовну заяву, якою оспорює сам факт укладання та правомочність договору позики між нею та ОСОБА_2 від 30.10.2015 року, у той час, як всі три судові інстанції вже надали юридично-правову оцінку цьому договору позики та винесли остаточне рішення, що набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вищевказаним договором.

Більш того, в рішенні суду зазначено, що «зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики».

Таким чином, ОСОБА_1 за вищевказаним договором позики, в судовому засіданні не заперечувала, що це її підпис у договорі та у борговій розписці, що виключає наявність предмету спору у даній справі.

Також, відповідачем заявлено про застосування судом правового висновку, викладеного в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 463/1294/19, провадження № 61-18105св20 згідно до якого: «Суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування преюдиційності фактів у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, провадження № 61-26396св18, об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14- ц, провадження № 61-11сво17, Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13. Згідно правового висновку, викладеного в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21, на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, провадження № 61- 26396св18, Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, провадження № 61-11сво17, зазначено, що преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. 20 вересня 2021 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 638/3792/20, провадження № 61-3438сво21 (ЄДРСРУ № 99861085) досліджував питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору та дійшов висновку, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Під час судового засідання представник відповідача, адвокат Кулик І.Я. підтримав заявлене клопотання за його змістом зазначив, що факт укладання та наявність у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 зобов`язань на оспорюваним в даній справі 208/8109/21 договором позики від 30 жовтня 2015 року про отримання позики строком до 29 грудня2015 року в сумі 4835080 гривень 00 копійок, встановлено та підтверджено рішеннями всіх судових інстанції в межах цивільної справи № 203/1330/20, крім того, в межах зазначеної справи ОСОБА_1 не оспорювався факт укладання такого договору, а тому не підлягає доказуванню факти які встановлені в судових рішеннях, що набули законної сили. На підставі чого, адвокат Кулик І.Я. просив задовольнити його клопотання, провадження у справі закрити, з підстав відсутності предмету спору, скасував вжиті в межах даної справи заходи забезпечення позову.

Представник позивача, адвокат Гапонець А.А., яка належним чином будучи обізнана про дату, час та місце судового засідання в межах підготовчого провадження, призначене на 11 травня 2023 року, яке було погоджено із представником під час судового засідання 15 березня 2023 року, в судове засідання не прибула подав на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності Позивача (т. 2 а.с. 77).

Заслухав представника відповідача адвоката Кулик І.Я., дослідив підстави та обґрунтування заявленого клопотання, матеріали справи № 208/8109/21 та судові рішення ухвалені в межах цивільної справи № 203/1330/20, приходжу до наступного.

Так, звертаючись із позовом 17 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 заявила позовні вимоги до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна (т. 1 а.с. 3-6), та просить:

- визнати договір позики від 30 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про отримання позики строком до 29 грудня 2015 року в сумі 4 835 080 гривень 00 копійок недійсним.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позивачем зазначено, що її позиція ґрунтується на тому, що вона не підписувала оспорюваний договір, та жодних коштів за цим договором не отримувала.

08 листопада 2021 року від відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, судом отримано інформацію про зареєстроване місце проживання/перебування відповідача (т. 1 а.с. 19), згідно до якої зазначено що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знятий з адреси будинок АДРЕСА_3 , на адресу квартира АДРЕСА_4 .

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 листопада 2021 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним» розглядати в порядку спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 20).

16 грудня 2021 року від представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Гапонець А.А. надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с. 35-44).

16 грудня 2021 року, за наслідком розгляду клопотання сторони позивача, судом постановлено ухвалу згідно до якої здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», в розгляд справи за правилами загального позовного провадження, із призначення підготовчого судового засідання на 15 лютого 2022 року.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, та просить:

-зупинити стягнення за виконавчим документом, а саме: виконавчим листом №203/1330/20, виданим 05 травня 2021 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у сумі 25 439 059, 88 грн., до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у цій справі законної сили;

-зупинити реалізацію рухомого майна - транспортного засобу MITSUBISHI PAJERO, чорного кольору, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN (номер кузова): НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2477 куб.см., по лоту № НОМЕР_3 в межах виконавчого провадження № 65341127.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2022 року у справі № 208/8109/21 провадження № 2-з/208/80/22 заява позивача ОСОБА_1 «про забезпечення позову» - задоволена, зупинено стягнення за виконавчим документом, а саме: виконавчим листом № 203/1330/20, виданим 05 травня 2021 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у сумі 25 439 059, 88 грн., до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили. зупинено реалізацію рухомого майна - транспортного засобу MITSUBISHI PAJERO, чорного кольору, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN (номер кузова): НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2477 куб. см., по лоту № НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , в межах виконавчого провадження № 65341127, до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили.

20 травня 2022 року на офіційну електронну адресу суду адвокатом Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, ОСОБА_1 подано клопотання про витребування доказів. Згідно до змісту клопотання, просить:

- витребувати від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни нотаріальну справу щодо посвідченого договору позики від 30 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2498, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 травня 2022 року у справі № 208/8109/21 № провадження 2-з/208/118/22, клопотання адвоката Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, ОСОБА_1 «про витребування доказів» по цивільні справі № 208/8109/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним» - задовольнити частково. Витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (адреса: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будівля № 12) завірену належним чином копію нотаріальної справи щодо посвідченого договору позики від 30 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2498, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині клопотання залишено без задоволення.

22 вересня 2022 року на виконання ухвали суду від 25 травня 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. надано копії документів на підставі яких посвідчено договір позики від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498.

До підготовчого судового засідання призначеного на 12 січня 2023 року, 30 листопада 2022 року через канцелярію суду адвокатом Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, ОСОБА_1 подано клопотання про витребування доказів. Згідно до змісту клопотання, просить:

- витребувати від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (адреса: 49000, місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будівля № 12) для проведення експертизи оригінали наявних документів із підписом ОСОБА_1 , а саме:

- оригінал Договору позики від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498;

- оригінал нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30 жовтня 2015 року;

- оригінал розписки про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498.

В обґрунтування клопотання адвокат зазначив, що з урахуванням заявлених позивачем вимог про визнання Договору позики недійсним та за наявності підстав вважати, що підпис є сфальсифікованим, позивач вважає за необхідне витребувати оригінал договору та оригінали документів на підставі яких було посвідчено Договір позики від 30 жовтня 2015 року, оскільки самостійно зібрати зазначені докази позивач не має змоги.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року у справі № 208/8109/21 № провадження 2-з/208/225/22 у задоволенні клопотання адвоката Гапонець А.А., яка діє в інтересах позивача, ОСОБА_1 «про витребування доказів» по цивільній справі № № 208/8109/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», - відмовлено повністю.

21 грудня 2022 року позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про витребування від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни:

- оригінал Договору позики від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498;

- оригінал нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30 жовтня 2015 року;

- оригінал розписки про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498.

В обґрунтування заявленого клопотання позивачем зазначено, що витребування оригіналів заявлених документів є необхідним для отримання належних і допустимих доказів на підтвердження позиції позивача щодо недійсності оспорюваного Договору позики від 30 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498, та для можливості проведення заявленої позивачем почеркознавчої експертизи, витрати за проведення якої позивач зобов`язується понести.

Також, 29 грудня 2022 року (т. 1 а.с. 208-209),позивачем ОСОБА_1 подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи договору позики грошей від 30 жовтня 2015 року, та заяви про підтвердження сімейного стану від 30 жовтня 2015 року, виконавчого напису від 30 жовтня 2015 року, з питань перевірки чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 нею особисто, чи іншою особою.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року у справі справа № 208/8109/21 № провадження 2-з/208/237/22, клопотання позивача ОСОБА_1 «про витребування доказів», - задоволено. Витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (адреса: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будівля № 12):

- оригінал Договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498, укладений між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , і ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

- оригінал нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30 жовтня 2015 року, за реєстровим № 2497

- оригінал розписки ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498.

14 березня 2023 року витребувані докази отримані від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (т. 2 а.с. 14-32).

В підготовчому провадженні стороною позивача, адвокатом Гапонець А.А. заявлено про підтримання клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з заявлених у клопотанні питань.

27 квітня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Кулик І.Я., який діє на підстав Ордеру укладеного за договором від 26 квітня 2023 року, через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про ознайомлення із матеріалами цивільної справи (т. 2 а.с. 43-51).

02 травня 2023 року до суду також надійшла заява від адвоката Ворон А.І., як представником позивача ОСОБА_1 , який діє на підставі Ордеру укладеного за договором від 01 травня 2023 року, заявлено про ознайомлення із матеріалами цивільної справи (т. 2 а.с. 52-54).

10 травня 2023 року адвокатом Кулик І.Я., як представником відповідача відповідача ОСОБА_2 , через систему «Електронний суд» подане клопотання «про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору» (т. 2 а.с. 55-58).

До клопотання, адвокатом Кулик І.Я. долучені копії судових рішень в межах цивільної справи № 203/1330/20, а саме:

1)копію Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі № 203/1330/20 провадження № 2/203/739/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с.60-63):

Згідно до зазначеного рішення:

21 квітня 2020 року позивач пред`явив через суд цей позов на предмет повернення позики в сумі боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та виплати процентів за користування нею з листопада 2015 року з підстав часткової сплати відповідачем свого боргу з простроченням виконання зобов`язання, строк якого погоджувався сторонами на два місяці, що відповідно до умов договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення, а так само на предмет покладення цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з нарахуванням згідно ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми, у зв`язку з чим з урахуванням наступних уточнень просив разом стягнути 43921563 гривні 17 коп. В обґрунтування підстав позову навів аргументи про укладення 30.10.2015 нотаріально посвідченого договору, на умовах якого, власне, позивач погодився позичити відповідачу в гривнях суму, еквівалентну 210000 доларів США, на потреби внесків у господарську діяльність, після чого відповідач впродовж 2016-2017 рр. повернула лише 200000 гривень, які за досягнутою домовленістю позивач, ідучи на поступки відповідачу, зарахував на погашення основної суми боргу.

Відповідач у поданому відзиві в повному обсязі позов не визнала, категорично заперечивши безгрошовістю (безвалютністю) договору позики згідно ст. 1051 ЦК України та будь-які виплати нею коштів позивачу, стверджуючи про сплив і спеціальної, і загальної позовної давності, а, окрім того, посилалася на значне перевищення пенею розміру збитків і подвійне притягнення її до цивільної відповідальності всупереч ст. 61 Конституції України.

27.07.2020 року, за клопотанням відповідача ухвалою суду призначена судово-технічна експертиза давності видачі ОСОБА_2 розписок про підтвердження прийняття виконання частинами, проведення якої доручено судовим експертам Дніпропетровського НДІСЕ, що повідомив про неможливість надання висновку за відсутності дозволу суду на використання руйнуючих методів дослідження, з приводу чого постановлена ухвала від 26.10.2020.

30.10.2020 за клопотанням відповідача суд витребував у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. копії договору позики грошей від 30.10.2015 і пов`язаних з його посвідченням документів, забезпечивши ці докази після апеляційного перегляду 07.10.2020 ухвали від 25.06.2020 про повернення заяви про це.

17.11.2020 відповідачу відмовлено у забезпеченні доказів способом проведення експертизи.

21.12.2020 в судовому засіданні оглянуті оригінали розписок ОСОБА_2 ..

В судовому засіданні відповідач і її представник позов не визнали, наполягаючи на відмові у задоволенні вимог повністю з підстав, наведених у відзиві, звертаючи увагу на приєднані докази відсутності у позивача законних джерел доходів, необхідних для передачі коштів в позику. Додатково представник відповідача стверджувала про необхідність підтвердження позивачем прийняття часткового виконання нотаріально посвідченими розписками, а також про відсутність клопотань про відновлення позовної давності.

Згідно до встановлених фактичних даних та обставин викладених судом у судовому рішенні, суд встановив, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 , позивач, передав у власність ОСОБА_1 , відповідачу, під її власноручну розписку 4835080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42).

За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.526ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

ОСОБА_1 сплатила 50000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107).

Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача, тісно пов`язаних з наданими приватним нотаріусом копіями договору і боргової розписки, в їх сукупності з розписками позикодавця про прийняття виконання частинами, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов стійкого внутрішнього переконання відповідно до ст.545 ЦК України в істинності грошового боргу відповідача, яка порушила умову про строк виконання з частковим поверненням визначеної договором грошової суми, чим обґрунтовується це рішення згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України на балансі ймовірностей за практикою його тлумачення в § 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (скарга №22750/02).

Зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41). Повідомлена суду податкова інформація (т. 2 а.с. 30-31) категорично виключає укладення договору у зв`язку з підприємницькою діяльністю, яку позивач не здійснює, що має істотне значення для висновку про оплатність договору, проте не виключає наявність у позивача заощаджень і можливість їх накопичення з інших джерел, законність яких презюмується відповідно до ст. 12 ЦК України, а судження відповідача про протилежне має характер припущення, яке за ч. 6 ст. 81 ЦПК України не допускається. На противагу цим припущенням та податковій інформації у письмовій заяві про намір вступити у справу (т. 1 а.с.105) ОСОБА_3 непрямо вказав на ділові стосунки відповідача і позивача до 2018 року з приводу інвестування в діяльність центрального авторинку на АДРЕСА_5 , та продовольчого ринку на АДРЕСА_6 у зв`язку з внесками до статутного капіталу ПП «Восток-2», хоч би яку б суб`єктивну оцінку їх діям, як злочинного посягання проти себе, він не надавав би. Тим самим, сумніви у платоспроможності позивача спростовані, а неможливість позивача надати фінансову допомогу відповідачу з розумним ступенем достовірності не доказана. При цьому відповідач з грудня 2014 року судилася з ОСОБА_4 за спадщину у складі нерухомого майна та вказаних корпоративних прав, спір про що остаточно вирішений за ухвалою суду касаційної інстанції у червні 2017 року, що не могло не викликати відомі труднощі в управлінні спадщиною, чим опосередковано (непрямо) підтверджується правдивість пояснень позивача у позовній заяві, даючи розумне пояснення прогресом у цій судовій тяжбі датам розписок позивача про підтвердження прийняття виконання частинами…».

Та за наслідком судового розгляду, судом ухвалено про задоволення позовних вимог частково, а саме: «…Стягнути на користь ОСОБА_2 , (данні особи) з ОСОБА_1 (данні особи) 7048334 грн. 40 коп. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3595931 грн. 35 коп. процентів за користування позикою, 14183344 грн. 80 коп. пені, 611449 грн. 33 коп. трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 25439059 гривень 88 коп. (двадцять п`ять мільйонів чотириста тридцять дев`ять тисяч п`ятдесят дев`ять гривень 88 коп.). До моменту виконання цього рішення на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5% в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 , (данні особи) за правилами обчислення простих точних процентів. В іншій частині вимог - відмовити….».

2)копію Постанови Колегії суддів судової плаати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 203/1330/20 провадження № 22-ц/803/3549/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с. 64-67):

Згідно до якого відображено, що ОСОБА_1 «…не погодившись з вказаним рішенням суду, звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів. Зазначає, про безгрошовість договору позики та вказує, що договір позики укладався лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2». Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не перевірив фінансову спроможність позивача запозичити вказану суму в договорі позики. Вважає, що судом першої інстанції не встановлено справжню правову природу договору позики. Також, зазначає, що боргове зобов`язання повинно було бути виконане не пізніше 29 грудня 2015 року, борг нею частинами не повертався, а долучені позивачем розписки в розумінні ст ст. 77-80 ЦПК України не свідчать про вчинення відповідачем дій про визнання боргу протягом строку позовної давності, тому вважає, що суд невірно застосував норми матеріального та процесуального права, оскільки повинен був відмовити у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом позовної давності, який розпочав свій перебіг з 30 грудня 2015 року і закінчився 30 грудня 2018 року, однак до суду позивач звернувся лише 21 квітня 2020 року, тобто вже зі спливом строку позовної давності, при цьому не подавши ніяких обґрунтованих заяв про поновлення пропущеного ним строку (а.с.129-135, т.2).

Судом встановлено, що «… Із тексту договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 4 835 080 грн (п. 1 Договору), строком до 29.12.2015 року (п.2. Договору).

Крім того, відповідно до п. 5 Договору позичальник, ОСОБА_1 свідчить, що гроші від позикодавця ОСОБА_2 отримала повністю до підписання згаданого договору (а.с.13, т.1).

За таких обставин, з договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вказаної грошової суми до підписання договору, що на думку колегії суддів, засвідчує факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у борг і містить умови їх повернення.

Отже, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику….».

Також, за змістом Постанови Судом встановлено та зроблені наступні висновки як: «…В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , зазначає про безгрошовість договору позики, вказує, що договір позики укладався лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2». Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не перевірив фінансову спроможність позивача запозичити вказану суму в договорі позики. Вважає, що судом першої інстанції не встановлено справжню правову природу договору позики.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, з огляду на наступне.

З пункту 7 договору позики вбачається, що сторони свідчать про те, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, вони вільно володіють українською мовою.

Також, на відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41).

Повідомлена суду першої інстанції податкова інформація (т. 2 а.с. 30-31) категорично виключає укладення договору у зв`язку з підприємницькою діяльністю, яку позивач не здійснює, що має істотне значення для висновку про оплатність договору, проте не виключає наявність у позивача заощаджень і можливість їх накопичення з інших джерел, законність яких презюмується відповідно до ст. 12 ЦК України, а судження відповідача про протилежне має характер припущення, яке за ч. 6 ст. 81 ЦПК України не допускається.

Таким чином, сторони визначили всі його істотні умови; відповідно до вказаного договору позивач передав кошти відповідачу, а останній зобов`язався їх їй повернути на умовах та в строки визначені договором; він відповідає умовам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, та відповідно сторони своїми підписами підтвердили …».

Також, судом зазначено наступне: «…Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідачем зазначений договір позики не оспорено, належними та беззаперечними доказами не доведено, що підписання нею вищезазначеного договору було укладено лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2»…».

Також, за змістом Постанови - Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, перевіривши здійсненні розрахунки стягнутих сум та вирішуючи вимоги позивача, колегія суддів вважає висновки суду, про стягнення 7 048 334, 40 грн основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3 595 931, 35 грн процентів за користування позикою, 14 183 344, 80 грн пені, 611 449, 33 грн трьох процентів річних від простроченої суми, вірними.

На підставі чого, суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року - залишив без змін.

3)Копію Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року під головуванням судді Колесніченко О.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» (т. 2 а.с. 68-76), згідно до якого:

Судом встановлено, що «…30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини ОСОБА_2 , передав у власність ОСОБА_1 під її власноручну розписку 4 835 080 грн на умовах укладеного з нею відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (а. с. 39, 40 том 1, а. с. 42, том 2).

За умовами цього договору, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із статтею 526 ЦК України.

Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечене пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

ОСОБА_1 сплатила 50 000 грн 22 квітня 2016 року і по 75 000 грн 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю ОСОБА_2 зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (а. с. 105-107 том 2 )…».

Також Верховним Судом зроблений висновок, що «…колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що з договору позики від 30 жовтня 2015 року вбачається факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вказаної грошової суми до підписання договору, що на думку колегії суддів, засвідчує факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у борг і містить умови їх повернення. Укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику…».

Та за наслідком розгляду касаційної скарги, Верховним Судом постановлено:

«…Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, в частині стягнення інфляційних втрат та процентів змінити, зменшивши розмір інфляційних втрат - до 1 114 428 (одного мільйона ста чотирнадцяти тисяч чотириста двадцяти восьми) гривень 48 (сорока восьми) копійок, розмір процентів - до 177 771 (ста семидесяти семи тисяч сімсот сімдесяти однієї) гривні 98 (дев`яноста восьми) копійок і розмір пені до 8 482 196 (восьми мільйонів чотириста вісімдесяти двох тисяч сто дев`яносто шести) гривень 40 (сорока) копійок з наведених у мотивувальній частині цієї постанови підстав.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, залишене без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року, змінити в частині визначення того, що до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт пеню за відсотковою ставкою 0,5 % в день і проценти на рівні облікової ставки Національного банку України плюс три відсотка річних, розрахувавши остаточну суму всіх видів відсотків і пені, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в наступній редакції «до моменту виконання на суму основного боргу нараховувати за методом факт/факт три відсотки річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті ОСОБА_2 за правилами обчислення простих точних процентів».

Обов`язковою умовою для набуття будь-якою особою право на звернення до суду, є наявність у зазначеної сторони прав, інтересів та свобод, які існують та які порушені, невизнані або оспорювані, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Можливість практичного здійснення права на звернення до суду за судовим захистом залежить від певних передумов, які у цивільній процесуальній літературі іменуються передумовами права на звернення до суду за судовим захистом. Ці передумови розподіляють на суб`єктивні, які належать до особистості суб`єктів спору, та на об`єктивні, пов`язані з характером предмета, який підлягає внесенню на розгляд суду; на позитивні та негативні залежно від зв`язку права на звернення до суду з наявністю або відсутністю цих передумов.

До суб`єктивних передумов належить процесуальна правоздатність особи, яка звернулася до суду за судовим захистом, а також суб`єкта, який буде притягнутий судом як відповідач або заінтересована особа. Право на звернення до суду за судовим захистом виникає одночасно з виникненням цивільної процесуальної правоздатності. Так, відповідно до ст. 28 ЦПК здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) визнається за всіма фізичними і юридичними особами. Оскільки всі фізичні особи набувають процесуальної правоздатності з моменту народження і не можуть бути її позбавлені, а відповідно і здатності звернення до суду за судовим захистом, то в судовій практиці питання щодо процесуальної правоздатності може виникати тільки стосовно організацій. Процесуальна правоздатність організацій залежить від того, чи є організація юридичною особою.

Суб`єктивною передумовою права на звернення до суду є також процесуальна заінтересованість особи. За загальним правилом звертатися до суду можна лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Із цього положення ст. З ЦПК випливає наявність заінтересованості особи в судовому захисті. Щодо заінтересованості осіб, які звертаються до суду за захистом прав, свобод та інтересів іншої особи, або державних чи суспільних інтересів, то їх заінтересованість має службовий характер і обумовлена їх правовим становищем.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що cтаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України, Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 1 ст.12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 13 ЦК України, визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України), та п ри здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Згідно до частини 1 ст. 15 ЦК України, - Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи зі змісту судових рішень ухвалених в межах цивільної справи 203/1330/20, які набрали законної сили, а саме: Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року під головуванням судді Колесніченко О.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» (т. 2 а.с. 68-76), Постанови Колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 203/1330/20 провадження № 22-ц/803/3549/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с. 64-67), Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у справі № 203/1330/20 провадження № 2/203/739/2020 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми» (т. 2 а.с.60-63):

-По-перше, судами досліджені посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року, Договір позики грошей від 30 жовтня 2015 року за реєстраційним № 2498, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; нотаріально посвідчена заява про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 , розписка ОСОБА_1 про отримання грошових коштів за договором позики;

-По-друге, судами встановлено, що ОСОБА_1 не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці від 30 жовтня 2015 року та в договорі про позику грошей від 30 жовтня 2015 року, не оспорювала що діяла добровільно; отримала від ОСОБА_2 вказані за Договором та розпискою від 30 жовтня 2015 року грошові суми до підписання договору, взяв на себе зобов`язання по їх поверненню, умови яких викладені за змістом Договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року за реєстраційним № 2498;

-По-третє, судами встановлено, що при підписанні Договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року за реєстраційним № 2498, засвідчив його нотаріально, сторони визначили всі його істотні умови; відповідно до вказаного договору позивач передав кошти відповідачу, а останній зобов`язався їх їй повернути на умовах та в строки визначені договором; він відповідає умовам ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, та відповідно сторони своїми підписами підтвердили;

-По-четверте, судами встановлено, що при розгляді спору справі № 203/1330/20 за позовом у ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення суми», ОСОБА_1 зазначений Договір про позику грошей від 30 жовтня 2015 року не оспорювався, а позиція позивача ґрунтувалася лише на тому, що на її думку вищезазначений договір було укладено лише з метою приховання участі позивача у господарській діяльності частково належного відповідачу підприємства ПП «Восток-2».

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Так, ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту судових рішень у справі № 203/1330/20 та цивільної справи № 208/8109/21, сторонами у них є ті самі особи, а саме ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , предмет спору це договірні зобов`язання які виникли на підставі укладеного між сторонами Договору про позику грошей укладений 30 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , як позикодавцем, та ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ,як позичальником, за яким ОСОБА_1 від ОСОБА_2 отримано грошову суму у розмірі 4835080 (чотири мільйони вісімсот тридцять п`ять тисяч вісімдесят) гривень 00 копійок, та сам Договір, та зазначені судові рішення у межах цивільної справи № 203/1330/20 набули законної сили, з врахуванням часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , з врахуванням Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової плати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 203/1330/20 провадження № 61-8410св21 за наслідком розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року під головуванням судді Колесніченко О.В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про стягнення грошових коштів» (т. 2 а.с. 68-76), якою Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року та Постанову Колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року в частині встановлення наявності та дійсності договірних правовідносин, істотних умов досягнутих між сторонами, Верховний Суд визнав фактичні обставини встановлені судами вірними та відповідними до природи та підставі їх виникнення.

На підставі зазначеного, суд вважає обґрунтованим позицію сторони відповідача та врахування правової позиції Верховного Суду викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 року у справі № 463/1294/19, провадження № 61-18105св20, постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, провадження № 61-26396св18, об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14- ц, провадження № 61-11сво17, Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13, Постанові Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, провадження № 14-197цс21.

Також, судом враховується правова позиція викладена у Постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, провадження № 61- 26396св18, згідно до якої Верховний Суд зазначив, що відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

На підставі зазначеного судом встановлено учасників спірних правовідносин, якими є ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , об`єкт спору і зміст цих відносин, суд визначає що спори як в межі цивільної справи № 208/8109/21 так і спір в межах цивільної справи № 203/1330/20 має спільні риси між тими ж самими сторонами і тими ж спірними правовідносинами за їхнім змістом, що пов`язано з оцінкою дійсності договірних правовідносин за Договором позики грошей від 30 жовтня 2015 року, за реєстрованого в реєстрі за № 2498, та наявності у ОСОБА_1 зобов`язань за цим договором, а тому ці факти є преюдиційними, які вже встановлені рішеннями суду, які набрали законної сили, що викладено вище.

А тому, оцінюючи у сукупності всі фактичні обставини, та докази надані сторонами, враховуючи підстави та обґрунтування заявлених вимог позивачем, суд приходить до висновку про відсутність предмету спору що є підставою для застосування п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, згідно до якого суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору.

Так, згідно до п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: закриття провадження у справі.

Щодо вимог про скасування вжитого заходу забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Так, ч. 1 ст. 158 ЦПК України передбачено, що Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Ч. 9 ст. 158 ЦПК України визначено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч. 10 ст. 158 ЦПК України).

На підставі зазначеного, враховуючи встановлені підстави п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України для закриття провадження у справі, з підстав відсутності предмету спору, наявні підстави і для скасування вжитих заходів забезпечення позову Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2022 року у справі № 208/8109/21 провадження № 2-з/208/80/22 заява позивача ОСОБА_1 «про забезпечення позову» - задоволена, зупинено стягнення за виконавчим документом, а саме: виконавчим листом № 203/1330/20, виданим 05 травня 2021 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у сумі 25 439 059, 88 грн., до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили. зупинено реалізацію рухомого майна - транспортного засобу MITSUBISHI PAJERO, чорного кольору, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN (номер кузова): НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2477 куб. см., по лоту № НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , в межах виконавчого провадження № 65341127, до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні питань про розподіл судових витрат, судом враховується, що позивачем при зверненні із позовом сплачено судовий збір, але згідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Проте на час вирішення зазначеного клопотання сторони відповідача, позивач скористався своїм право і подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, заяв пов`язаних з повернення сплаченого судового збору не заявив. А тому це питання не час винесення ухвали не вирішується.

На підставі зазначеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 200, п. 2 ч. 1 ст. 255, 258-260 ЦПК України, суд

постановив:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Кулика Ігоря Яковича «про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору» - задовольнити у повному обсязі.

Провадження по цивільній справі № 208/8109/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна «про визнання договору позики недійсним», з підстав п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України закрити.

Вжиті заходи забезпечення позову Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 лютого 2022 року у справі № 208/8109/21 провадження № 2-з/208/80/22 заява позивача ОСОБА_1 «про забезпечення позову» - задоволена, зупинено стягнення за виконавчим документом, а саме: виконавчим листом № 203/1330/20, виданим 05 травня 2021 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у сумі 25 439 059, 88 грн., до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили. зупинено реалізацію рухомого майна - транспортного засобу MITSUBISHI PAJERO, чорного кольору, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN (номер кузова): НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2477 куб. см., по лоту № НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , в межах виконавчого провадження № 65341127, до розгляду по суті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна про визнання договору позики недійсним, та набрання рішенням суду у справі № 208/8109/21 законної сили, - скасувати.

Витребувані від приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (адреса: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будівля № 12):

- оригінал Договору про позику грошей від 30 жовтня 2015 року, реєстраційний № 2498, укладений між ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , і ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ,

- оригінал нотаріально посвідченої заяви про підтвердження сімейного стану ОСОБА_1 від 30 жовтня 2015 року, за реєстровим № 2497

- оригінал розписки ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , про отримання грошових коштів за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 30 жовтня 2015 року за реєстровим № 2498,

- повернути приватному нотаріусу Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (адреса: 49000, область Дніпропетровська, місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будівля № 12).

Роз`яснити позивачу, що згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, - у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Сторони:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_8 ;

третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, адреса реєстрації: місто Дніпро, вулиця В`ячеслава Липинського, будинок № 12/38а.

Повний текст ухвали складений 11 травня 2023 року.

Суддя Івченко Т. П.