Провадження № 22-ц/4808/584/23
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2023 року, в складі суді Домбровської Г.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в якому просив визнати припиненими його зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , та зобов`язання ОСОБА_1 , які випливають із цього договору.

Позовні вимоги мотивував тим, що 28.04.2007 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/0035/74/74293 згідно якого він отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 141 400 доларів США на строк до 27.04.2027.

В якості забезпечення виконання боргових зобов`язань за даним кредитним договором між позивачем та Банком 28.04.2007 укладено Договір іпотеки, відповідно до якого він передав в іпотеку нерухоме майно домоволодіння АДРЕСА_1 .

Станом на початок 2010 року взяті на себе зобов`язання за договором позивачем не були виконані, відтак за результатами зустрічі щодо погашення проблемної заборгованості по кредиту шляхом подальшої реалізації заставного майна, позивач дав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. На час реалізації житлового будинку зобов`язався частково заплатити кредит, однак суму погашення не обумовив.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.07.2010 №1744 та купівлі-продажу домоволодіння від 05.07.2010 №1741, посвідчених приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., ОСОБА_1 продав предмет іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0694 кв.м. кадастровий №:09:001:001 за цією ж адресою ОСОБА_3 .

Сума коштів від продажу була перерахована цього ж дня ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» з призначенням платежу сплата боргу ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0035/74/74293, а тому вважає припиненими його зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/74/74293 , а також припиненими зобов`язання, які випливають з нього.

У грудні 2010 позивач отримав від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» лист про те, що після реалізації заставленого майна між позичальником та Банком 09.07.2010 було укладено Додаткову угоду до Кредитного договору та встановлено новий графік погашення залишку по кредиту. Загальна сума заборгованості на 07.12.2010 становила 35343,77 доларів США. Вказаний лист залишено позивачем без реагування, оскільки зобов`язання позичальника за кредитним договором припинено у зв`язку з його виконанням, а подальше нарахування банком заборгованості є порушенням умов договору іпотеки, а вимоги щодо сплати нарахованих сум є недійсними.

Позивач вважає, що перехід права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» відбувся незаконно, нарахування заборгованості після 05.07.2010 року здійснювалось без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку».

На думку позивача, ним було виконано свої зобов`язання перед банком в повному обсязі за кредитним договором шляхом продажу предмета іпотеки в рахунок сплати заборгованості. А тому, з урахуванням положень ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, та вважає, що дані зобов`язання за кредитним договором є припиненими.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» про визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2007 року №014/0035/7474293 відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Представник апелянта вказала, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що реалізувавши заставне майно по ціні, меншій, аніж визначено у договорі іпотеки та меншій, аніж розмір кредитної заборгованості, та в подальшому уклавши додаткову угоду щодо подальшого погашення залишку заборгованості після продажу заставного майна, позивач визнавав факт існування залишку заборгованості, що не може свідчити про припинення кредитних правовідносин.

З таким висновком апелянт не погоджується та зазначив, що в матеріалах справи наявна копія заяви (повідомлення) за №19-40/10-114 від 05.07.2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» яка подана приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. 05 липня 2010 року у якій представник банку повідомляє нотаріуса про те, що у зв?язку з виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань згідно кредитного договору № 014/0035/74/74293 від 28.04.2007 АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить зняти заборону на відчуження майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 . Дана обставина свідчить про виконання боржником основного зобов`язання.

Таким чином, твердження відповідачів про часткове невиконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань не знайшли свого підтвердження.

Суд необгрунтовано та безпідставно визнав належним та допустимим доказом, що спростовує позовні вимоги та підтверджує наявність заборгованості позивача за кредитним договором - Додаткову угоду №20-8/70-14 до Кредитного договору, укладену 09.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем по справі, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: домовились 3 09.07.2010 року встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1% річних. Однак, вказані висновки суду є безпідставними, оскільки внаслідок завершення позасудового врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов?язання ОСОБА_1 за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 припинилися в цілому, в тому числі в непогашеній за рахунок іпотечного майна частині і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не може вимагати виконання боржником основного зобов?язання після звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому договір іпотеки від 28 квітня 2007 року не містить умови про погодження сторонами у встановленій формі застереження щодо відступу від положень статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18.

Позивач виконав свої зобов?язання за кредитним договором у повному обсязі, шляхом продажу предмета іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,0694 кв.м. за цією ж адресою, в рахунок сплати заборгованості, що підтверджується договорами купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння від 05 липня 2010 року. А отже кредитний договір припинив свою дію, тому у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. (Постанова ВП ВС від 22 лютого 2022 року у справі No 761/36873/18).

Зазначив, що Додаткова угода №20-8/70-14 до Кредитного договору, яка укладена 09.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 є нікчемним правочином, оскільки укладена після припинення дії основного Кредитного договору. I саме до додаткової угоди можуть застосовуватись вимоги ст.654 ЦК, а також положення про нікчемність.

Представник апелянта просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзивах на апеляційну скаргу, ТзОВ «Кредит-Капітал» та АТ «Райффайзен Банк» зазначили, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи викладені в апеляційні скарзі його законності не спростовують.

Представник ТзОВ «Кредит Капітал» у відзиві зазначив, що позичальником ОСОБА_1 не було погашено кредитну заборгованість у повному обсязі, тому умови кредитного договору №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року вважаються не виконаними, а сам договір діє до повного погашення кредитної заборгованості.

Позивачем не надано жодних доказів які б свідчили про виконання ним боргових зобов`язань за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року у повному обсязі, тому в даному випадку, немає підстав для визнання зобов`язань за кредитним договором № 014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року припиненими.

Реалізувавши заставне майно по ціні, меншій, аніж визначено у договорі іпотеки та меншій, аніж розмір кредитної заборгованості, та в подальшому уклавши додаткову угоду щодо подальшого погашення залишку заборгованості після продажу заставного майна, ОСОБА_1 визнавав факт існування залишку заборгованості, що не може свідчити про припинення кредитних правовідносин.

Представник АТ «Райффайзен Банк» у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що позивачем не наведено жодних доказів того, що ним в повному обсязі виконано боргові зобов`язання за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року, а тому підстави для визнання припиненими зобов?язання за діючим кредитним договором в даному випадку відсутні.

Факт залишку невиконаних боргових зобов`язань також підтверджується укладеною між сторонами додатковою угодою №20-8170-14 від 09.07.2010 року до кредитного договору № 014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року. Підписавши дану додаткову угоду після добровільної реалізації заставного майна позичальник визнав той факт, що станом на 09.07.2010 року в нього є залишок не виконаних боргових зобов`язань за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 року в розмірі 32 281,32 дол. США які він зобов`язується виконати в тому числі сплатити всі відсотки передбачені договором в термін до 27.06.2034 року.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом 01.06.2022 року, тобто, поза межами строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Позивачем не доведено та не обгрунтовано жодними доказами чи доводами те, що йому не було відомо і не могло бути відомо про порушення свого права на день укладання оспорюваних договорів, оскільки обчислення строку позовної давності починається з часу коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, в даному випадку з часу підписанням кредитного договору та всіх додаткових угод.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що в грудні 2010 року ним отримано від Банку лист-вимогу про виконання порушеного зобов?язання в сумі 35 343,77 дол. США.

Крім того, на думку представника відповідача, суд першої інстанції мав всі підстави для закриття провадження у даній цивільній справі, оскільки позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду з аналогічним позовом з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду, у режимі відеоконференцзв`язку, представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник АТ «Райффайзен Банк» та ТзОВ «Кредит-Капітал» у судове засідання не з`явилися, у відзивах на апеляційну скаргу просили здійснювати розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що реалізувавши заставне майно по ціні, меншій, аніж визначено у договорі іпотеки та меншій, аніж розмір кредитної заборгованості, та в подальшому уклавши додаткову угоду щодо подальшого погашення залишку заборгованості після продажу заставного майна, позивач визнавав факт існування залишку заборгованості, що не може свідчити про припинення кредитних правовідносин, а тому посилання в позові на припинення зобов`язання за кредитним договором є безпідставним та необгрунтованим.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір №014/0035/74/74293 на підставі якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 141 400 доларів США на строк до 27.04.2027. Процентна ставка за користування кредитом складає 12,850 % річних.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 28.04.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та домоволодіння, посвідченого 28.04.2007 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №292-Д.

Згідно Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами в сумі 838 846 грн.

Пунктом 3.1.4 Договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право: у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до п.5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки. Відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

У розділі 5 Договору іпотеки визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, визначено, що у разі порушення основного зобов`язання, умов кредитного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотекодержатель (п.5.5.2 Договору) має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою з іпотекодержателем, в порядку, визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Встановлено, що в лютому і березні місяці 2010 року відбувалися зустрічі представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 з приводу погашення проблемної заборгованості по кредиту. Так, згідно Протоколу зустрічі від 15.02.2010 позивач вказав на відсутність можливості погасити залишок боргу після реалізації заставного майна (будинку) так як не працює та не отримує грошових надходжень. Згідно Протоколу зустрічі від 15.03.2010 року позичальник дав згоду на добровільну реалізацію заставного майна. На час реалізації житлового будинку зобов`язався частково погасити кредит, суму погашення не обумовив.

05.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. за реєстровим №1741, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_2 , загальною площею 154,2 кв.м, житловою площею 61,8 кв.м., вартістю 574 400 грн. В цей же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0694 га, розташованої за тією ж адресою, кадастровий номер :09:001:0001 вартістю 24775,80 грн.

Згідно Протоколу засідання кредитного комітету по споживчому кредитуванню Івано-Франківської ОД «Райффайзен Банк Аваль» №289 від 07.07.2010 року, кредитний комітет вирішив надати дозвіл на зниження відсоткової ставки з 12,85% річних до 1% річних за кредитом позичальника ОСОБА_1 , за яким залишився залишок заборгованості в сумі 33 281,32 доларів США після реалізації заставного майна позичальника Банку по кредитному договору.

09.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №20-8/70-14 до Кредитного договору, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: домовились з 09.07.2010 року встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1% річних.

Графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості Кредиту викладено в новій редакції в Додатку №1,2 до Додаткової угоди, які є невід`ємною частиною угоди.

Додаткова угода, Додатки №1, 2 до неї підписано особисто ОСОБА_1

09.12.2010 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслано на адресу ОСОБА_1 вимогу про виконання порушеного зобов`язання на суму 35 343, 77 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 280700, 22 грн. згідно додаткової угоди №20-8170-14 від 09.07.2010 до Кредитного договору №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 р.

За договором відступлення права вимоги № 114/20 від 26.05.2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив на користь нового кредитора ПАТ «Вектор Банк» право вимоги до боржників згідно реєстру боржників, згідно Переліку Кредитних договорів.

Згідно договору про відступлення прав вимоги №12/07/2021-1 від 12 липня 2021 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги по ряду кредитних договорів у тому числі за кредитним договором №014/0035/74/74293 від 28.04.2007 , боржник ОСОБА_1 .

Згідно листа ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» №17.02.2022 від 17.02.2022 у ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором, загальна сума заборгованості становить: 1 482 719, 60 грн, з яких: 835360,97 грн заборгованості по тілу, 76650,36 грн заборгованості по процентах, 554581,63 грн. заборгованості по пені, 11164,6 грн заборгованості по штрафах, 496204 грн відсотки нараховані новим кредитором.

Позивач, вказуючи на те, що відчуження предмета іпотеки відбулося в порядку визначеному ст. 36 Закону України «Про іпотеку» шляхом позасудового звернення стягнення, згідно якої після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними та посилаючись на положення ст. 599 ЦК України, просив визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором.

Постановляючи рішення по суті заявлених вимог, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що до спірних правовідносин положення ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

На забезпечення цих зобов`язань боржник або інша особа може надати, а банк прийняти забезпечення у вигляді застави, поручительства або в іншому вигляді.

Згідно положень ст. 575 ЦК України окремим видом застави є іпотека.

Іпотека, згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (ч. 1 ст. 6 Закону «Про іпотеку»).

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, згідно із ч.1 ст. 33 Закону іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Підстави припинення зобов`язання визначені ст. 598 ЦК України. Так, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд правильно зазначив, що способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання.

Разом з тим, згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. А отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Встановлено, що реалізація заставного майна у спірних правовідносинах відбулась у спосіб, визначений у п.5.5.2 Договору іпотеки та у відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Суд дійшов правильного висновку про те, що банк дав згоду на добровільну реалізацію заставного майна позивачем, натомість позасудового звернення стягнення на заставне майно не було, банк не реєстрував за собою право власності на іпотечне майно, а відтак відсутні підстави для застосування правового висновку, викладеного Верховним Судом у Постанові ВП ВС Верховного Суду від 22.02.2022 року у справі №761/36873/18, за яким сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Встановлено та не заперечується сторонами, що після відчуження ОСОБА_1 (за згодою банку іпотекодержателя) предмету іпотеки відбулося часткове погашення кредитної заборгованості, оскільки ціна продажу предмету іпотеки була нижчою від розміру заборгованості.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що заява представника банку №19-40/10-414 від 05.07.2010 року подана приватному нотаріусу Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. у якій підтверджено факт повного погашення позивачем заборгованості за Кредитним договором не є доказом виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором, оскільки така заява подавалася приватному нотаріусу виключно з метою зняття заборони на відчуження заставного майна та його подальшого продажу третій особі для погашення кредитної заборгованості та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Крім того, після реалізації заставного майна між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з приводу залишку кредитної заборгованості, 09.07.2010 року укладено Додаткову угоду №20-8/70-14 до Кредитного договору, на підставі якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці країни кредитор та позичальник, досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, а саме: домовились з 09.07.2010 року встановити процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1% річних

Графік погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості Кредиту викладено в новій редакції в Додатку №1,2 до Додаткової угоди, які є невід`ємною частиною угоди.

Додаткова угода, Додатки №1, 2 до неї підписано особисто ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач станом на 09.07.2010 року визнав суму залишку заборгованості за кредитним договором.

Додаткова угода у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, також відсутні підстави для висновку про нікчемність такої угоди, а отже відсутні підстави для висновку про визнання припиненими зобов»»язань ОСОБА_1 за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, доводи апеляційної скарги його обґрунтованості не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2023 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 травня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин