Провадження № 2/521/72/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді- Леонова О.С.,

при секретарі судового засідання Трояненко А.Ю.,

за участі:

представника позивача- адвоката Наседкіна О.І.,

представника відповідача адвоката Слободяник О.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та Органу опіки і піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшов позов від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та Органу опіки і піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.06.1994 року ОСОБА_5 на склад сім`ї з шістьох осіб (жінку, трьох дітей та матір) згідно ордеру КЕЧ Одеського району ОдВО отримав чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . В 2009 році ОСОБА_5 помер. Розпорядженням начальника КЕВ м. Одеси № 18/ЖГ від 13.10.2010 р., виданим на підставі рішення начальника КЕВ м. Одеси від 23.09.2010 р., ОСОБА_4 було дозволено переоформити особовий рахунок на вказану квартиру на своє ім`я з правом укладення договору найму, що і було зроблено. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 народилась дочка, ОСОБА_6 , яка була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . У лютому 2015 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом проти ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Будинкоуправління № 2 Одеської КЕЧ району про зміну договору найму жилого приміщення, яка у квітні 2015 р. була уточнена, просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 , виділити йому в користування жилу кімнату. Безпосередньо до звернення до суду з позовом ОСОБА_3 зробив декілька платежів по оплаті за користування житлом та прибудинковою територією, після звернення до суду звернувся до поліції з заявою про перешкоджання у користуванні житлом та до поліклініки.

Позивач звертає увагу суду на те, що вказані дії (сплата комунальних послуг, звернення до правоохоронних органів тощо) мали місце безпосередньо напередодні звернення до суду Тривалий час (з 1999 року по 2015 рік) ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживав, не брав участі у витратах на її утримання та жодного разу не порушував питання про своє вселення у квартиру. Позивач вважає, що дані дії ОСОБА_3 (зокрема, щодо сплати комунальних послуг) були лише елементом підготовки до звернення до суду та мали на меті спотворення фактичних обставин спору, створення враження про те, що ОСОБА_3 є добросовісним наймачем, який добросовісно виконує обов`язки по сплаті комунальних послуг, проте позбавлений можливості проживати у спірній квартирі через те, що йому чиняться перешкоди у користуванні квартирою. У 2016 році померла ОСОБА_7 . Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Мирончук Н.В.) від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

14.12.2016 року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності в порядку приватизації на 199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , що складає 18,27 кв.м. загальної площі квартири. 03.01.2017 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану частку.

Позивач зазначає, що таким чином, ОСОБА_3 , який не проживав більше 15 років у спірній квартирі, здійснив приватизацію частки квартири.

Позивач вважає вказані дії відповідача порушують житлові права мешканців квартири, зокрема малолітньої ОСОБА_1 , 2014 р.н., оскільки внаслідок приватизації ОСОБА_3 частини квартири погіршуються житлові права ОСОБА_1 внаслідок зменшення площі квартири, користування якою та отримання якої у власність має малолітня дитина: розрахунок частки в праві власності ОСОБА_3 при приватизації квартири здійснювався виходячи з площі житлової кімнати в якій проживає дитина.

З метою захисту житлових прав малолітньої дитини виникла необхідність у зверненні до суду з цим позовом та просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на 199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , видане 14 грудня 2016 року Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси ОСОБА_3 та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 2-5).

16.09.2019 року відповідачем ОСОБА_3 було подано до суду відзив на позовну заяву (вхід.№ 41804) (т.1 а.с. 129-136). Відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Позовні вимоги не визнає. З доводами позивачки не згодний. Вважає, що вони суперечать закону, фактичним обставинам справи, а також декільком (п`ятьом) судовим рішенням усіх судових інстанції України, що давно набрали законної сили.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року (справа № 521/3317/15-ц) задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , будинкоуправління АДРЕСА_2 про вселення та зміну договору найму жилого приміщення. Суд вселив його в квартиру АДРЕСА_1 , визначив порядок користування нею та виділив йому у користування житлову кімнату площею 12 кв.м.; у користування відповідачів - житлові кімнати площею 20 кв.м. з лоджією, кімнату площею 18,6 кв.м. з лоджією та кімнату площею 8,5 кв.м., а підсобні приміщення залишив у спільному користуванні сторін; змінив умови договору найму вказаної квартири шляхом зобов`язання будинкоуправління АДРЕСА_2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району укласти з ОСОБА_8 окремий договір найму на жилу кімнату площею 12 кв.м. та частину підсобних приміщень пропорційно займаної жилої площі квартири; розділити особовий рахунок по квартирі між сторонами згідно визначеного порядку користування квартирою і окремого договору найму; зобов`язав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не перешкоджати у користуванні квартирою.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 року (справа № 521/3317/15-ц) апеляційна скарга представника ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року в частині визначення порядку користування квартирою та зміни умов договору найму квартири АДРЕСА_1 - змінено. Встановлений порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділені у користування: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_1 житлові кімнати площею - 8,7 кв.м, 19,00 кв.м. з лоджією 2,3 кв.м., та 18,7 кв.м. з лоджією 2,5 кв.м., ОСОБА_3 - жилу кімнату площею 12,3 кв.м., а інші приміщення: кухня, коридор, ванна, туалет, вбиральня, шафа - залишені у загальному користуванні. Змінений договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язане будинкоуправління АДРЕСА_2 Одеської квартирно - експлуатаційної частини району укласти з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 окремі договори найму жилого приміщення та оформити особисті рахунки на вказані приміщення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно. В решті рішення залишено без змін

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 521/3317/15-ц) касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року у незміненій частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року залишені без змін.

При цьому Верховним Судом надана оцінка усім доводам касатора, у тому числі в частині нібито порушення прав її дочки та племінниці позивача ОСОБА_9 , 2014 року народження, та права на житло ОСОБА_10 . В 2018 році, ОСОБА_2 повторно оскаржила в апеляційному порядку рішення місцевого суду трирічної давності. Нібито в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_9 , 2014 року народження. Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 знов залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року в частині незміненій рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 року - залишено без змін ( 27.11.2019 року ВС скасовано з формальних мотивів, незгоди з висновками Постанови Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 року не висказано).

Позивач зазначає, що в усіх своїх скаргах ОСОБА_2 посилалася на ті ж самі аргументи, що і сьогодні в позові до нього. В судах усіх інстанцій вона обґрунтовувала свою позицію тими ж самими обставинами, якими обґрунтовує нині позовні вимоги малолітньої доньки. Завжди була забезпечена професійною правовою допомогою. Усім її аргументам була дана належна правова оцінка судами усіх трьох інстанцій, апеляційною і касаційною інстанціями - двічі, встановлені відповідні обставини справи.

18.09.2019 року до суду надійшов відзив Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси на позовну заяву (вхід.№ 42298, т.1 а.с. 210-213). Як вбачається з відзиву поданого до суду, відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволені.

Інші процесуальні дії у справі.

Згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України визначення судді щодо розгляду цієї справи було здійснено 14.08.2019 року відповідно до автоматизованої системи документообігу суду.

15.08.2019 року судом направлено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, для уточнення зареєстрованого місця проживання відповідача.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 21.08.2019 року по справі відкрито провадження, встановлено загальний порядок розгляду справи. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду 21.08.2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 про забезпечення позову. З метою забезпечення позову накладено арешт на 1199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 (номер об`єкта нерухового майна в реєстрі № 000), яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 до моменту ухвалення рішення по суті спору.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.01.2020 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (65005, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, буд. 66) належним чином засвідчену копію свідоцтва про право власності на 199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , виданого 14.12.2016 року ОСОБА_3 , включно з копіями усіх документів, на підставі яких дане свідоцтво було видане.

21.09.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду по суті.

У судове засідання з`явились представник позивача адвокат Наседкін О.І., який позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Слободяник О.В. позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволені у повному обсязі.

Відповідача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси та третіх осіб: ОСОБА_4 та Органу опіки і піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради повідомлено належним чином, у судове засідання не з`явились, просили розглянути справу за їх відсутністю.

2. Мотивувальна частина

Фактичні обставини, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі ордеру квартирно-експлуатаційної частини Одеського району Одеського військового округу Міністерства оборони України від 08 червня 1994 року, ОСОБА_5 на склад сім`ї з шістьох осіб, у тому числі сина ОСОБА_3 , отримав чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Особовий рахунок на квартиру оформлено на ОСОБА_4 .

Квартира АДРЕСА_1 складається з чотирьох житлових кімнат площею 58,7 кв. м, загальною площею 92,0 кв. м. Всі житлові кімнати квартири ізольовані.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 10 вересня 2014 року у цій квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 квартирно-експлуатаційної частини Одеського району про вселення та зміну договору найму задоволено (справа № 521/3317/15-ц). Суд вирішив вселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 . Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житлову кімнату площею 12 кв.м., залишити в користуванні ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 житлову кімнату площею 20 кв.м. з лоджією, кімнату площею 18,6 кв.м. з лоджією, та кімнату площею 8,5 кв.м. Підсобні приміщення залишити у спільному користуванні сторін Змінити умови договору найму квартири АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання будинкоуправління АДРЕСА_2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району укласти з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , окремий договір найму на жилу кімнату площею 12 кв.м. та частину підсобних приміщень пропорційно займаної жилої площі квартири. Розділити особовий рахунок по квартирі між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачами, згідно визначеного порядку користування квартирою і окремого договору найму. Зобов`язати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 20-21).

Установлено, що в процесі розгляду справи у апеляційному порядку ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 12 квітня 2016 року, у встановленому законом порядку право користування спірною квартирою набула малолітня дитина ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

20 вересня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ОСОБА_11 задоволено частково. Заочне рішення суду першої інстанції змінено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено у користування: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлові кімнати площею 8,7 кв.м., 19,00 кв.м. з лоджією 2,3 кв.м., 18,7 кв.м. з лоджією 2,5 кв.м., ОСОБА_3 жилу кімнату площею 12,3 кв.м., а інші приміщення залишено у спільне користування. Змінено договір найму. Зобов`язано будинком управління № 2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району укласти з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 окремі договори найму жилого приміщення та оформити особисті рахунки на вказані приміщення відповідно. В решті залишено без змін (т. 1, а.с. 22-24).

Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року у незміненій частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року залишені без змін (т.1, а.с. 25-28).

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.11.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року в частині незміненій рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 року вирішено залишити без змін.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково, а саме позивачу виділено в користування житлову кімнату площею 12,3 кв.м., відповідачам: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виділені 3 інші кімнати в квартирі, інші приміщення залишені в спільному користуванні, змінено договір найму, зобов`язано будинком управління № 2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району укласти окремі договори найму та оформити особисті рахунки на вказані приміщення, а також зобов`язано відповідачів не чинити перешкоди позивачу у користуванні жилим приміщенням.

14.12.2016 року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності в порядку приватизації на 199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , що складає 18,27 кв.м. загальної площі квартири. 03.01.2017 року державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Кравцан М.М. було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану частку (Т. 2, а.с. 121).

В ході розгляду справи було допитано в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які суду засвідчили, що вони знають ОСОБА_3 і бачили його в спірній квартирі. Підтвердили гарні житлові умови, в яких живе ОСОБА_16 . Свідок ОСОБА_14 (сусідка по тамбуру) бачила як двічі майстер встановлював замок в тамбурні двері. Неодноразово була свідком спорів щодо вселення. Свідок ОСОБА_15 підтвердила отримання ОСОБА_3 рекомендованої кореспонденції за спірною адресою. Свідок ОСОБА_12 підтвердила проведення ремонтних робіт, оплати комунальних послуг з боку ОСОБА_3 , його проживання в 2014-2015 роках. Свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 прямо заявили суду про те, що негативно відносяться до ОСОБА_3 , оскільки він звернувся до суду за захистом своїх прав, в цьому конфлікті повністю підтримують сестру ОСОБА_17 .

3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Як регламентує стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як регламентує ст. 29 ч.1 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із ст. 317 ч. ч. 1, 2 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У силу ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, в заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2015 року по справі № 521/3317/15-ц встановлено, що члени сім`ї перешкоджають ОСОБА_3 в користуванні спільною квартирою. Вже після його звернення до суду з позовом відповідачки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 змінили замок і не пустили його в квартиру, у зв`язку з чим він звертався до органів поліції. Визначений варіант порядку користування квартирою відповідає інтересам усіх проживаючих осіб, не порушує їх житлових прав і забезпечує захист інтересів позивача, відновлює його порушене право на житло.

В рішенні Апеляційного суду Одеської області від 29.09.2016 року зазначено, що у спірній квартирі зареєстровані та мають право користування 4 особи. Як правильно визнав суд першої інстанції, ОСОБА_3 має право на користування цією квартирою і він не втратив право користування нею, оскільки зареєстрований у спірній квартирі, періодично проживає в неї, сплачує квартплату та за комунальні послуги (за 2011-2015 роки), одержує кореспонденцію за цією квартирою, проводив в неї ремонтні роботи, а відповідачі перешкоджають йому в користуванні квартирою, змінивши замки на вхідних дверях квартири. Наведені обставини підтверджуються: ордером та розпорядженням на право користування квартирою, довідкою будинкоуправління № 2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району, квитанціями на а/с. 53-57, показами свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , документами з Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, медичними документами, у яких місцем проживання позивача вказана спірна квартира, іншими доказами. Ці докази колегія суддів вважає достовірними та кладе їх в основу своїх висновків.

Верховний Суд в постанові від 13 червня 2018 року зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі ордеру КЄЧ Одеського району Одеського ВО Міноборони України від 08 червня 1994 року, батько ОСОБА_5 на склад сім`ї з шістьох осіб, у тому числі сина ОСОБА_3 , отримав чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з чотирьох житлових ізольованих кімнат площею 58,7 кв. м, загальною площею 92,0 кв. м. Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 10 вересня 2014 року у цій квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Встановлено, що в процесі розгляду справи у апеляційному порядку ОСОБА_7 померла, з 12 квітня 2016 року, у встановленому законом порядку право користування спірною квартирою набула малолітня дитина відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 . Як правильно встановлено судами, зміна договору найму жилого приміщення та укладення окремих договорів найму не погіршить житлові умови відповідачів, в тому числі і малолітньої дитини ОСОБА_9 та не призведе до штучного погіршення їхніх житлових умов, при цьому не викличе необхідності постановки на облік як таких, що потребують поліпшення житлових умов. Апеляційний суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку про зобов`язання будинкоуправління №2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини району укласти зі сторонами окремі договори найму жилого приміщення та оформити особові рахунки на вказані приміщення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно. Зазначив, що при такому варіанті зміни договору житлового найму житлові умови відповідачів не погіршуються, оскільки частки квартири, які залишаться у їх користуванні та припадають на кожного, є значно більшими за необхідну норму.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_3 втратив право користування цим житлом та переїхав на інше місце проживання і не цікавиться житлом, не заслуговують, на думку Верховного Суду, на увагу, оскільки спростовуються, зокрема, матеріалами справи Малиновського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, які підтверджують, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 змінили замок у вхідних дверях, що перешкоджає позивачу користуватися квартирою та проживати в ній. Рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одеський апеляційний суд вдруге розглянув скаргу законного представника малолітньої ОСОБА_1 і в постанові від 23.05.2019 року підкреслив, що безпідставними є доводи скарги відносно того, що у суду першої інстанції були підстави для застосування до спірних відносин положень ст. 107 ЖК УРСР та встановлення тієї обставини, що ОСОБА_3 втратив право користування спірною квартирою з огляду на наступне. Згідно зі ст. 107 ЖК наймач або член сімЧї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачае право користування жилим приміщенням із дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Однак необхідно враховувати, що на підтвердження такого вибуття суд бере до уваги фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Матеріали справи, всупереч ст .80 ЦПК України, не містять даних про вибуття ОСОБА_3 зі спірного жилого приміщення в інше постійне місце проживання. Навпаки матеріали справи містять докази зацікавленості ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні, оскільки ним проводились оплата комунальних послуг та періодичні ремонтні роботи. Необґрунтованими є доводи скарги про помилковість висновків суду про оплату позивачем комунальних послуг та про те, що відповідачі змінили замок і не пустили позивача у спірну квартирі, оскільки ці обставини підтверджуються квитанціями будинкоуправління № 2 та матеріалами Малиновського РО ОГУ ГУМВС України в Одеській області.

В постанові Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року зазначено, що матеріалами справи підтверджений та апелянтами не спростований факт зацікавленості ОСОБА_3 у спірному жилому приміщенні, оскільки він зареєстрований в спірному приміщенні, ним проводились оплата комунальних послуг та періодичні ремонтні роботи, а матеріали справи не містять даних про вибуття зі спірного жилого приміщення в інше постійне місце проживання. З огляду на вказане, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог Посилання апелянта на передчасність висновків суду першої інстанції в частині наявності квитанцій про сплату позивачем комунальних послуг відхиляються апеляційним судом, оскільки доводи носять характер формальної критики здійснення касових операцій, що не впливає на вирішення спору по суті та, власне, не спростовує факт здійснення позивачем оплати послуг. Крім того, матеріалами ГУМВС України в Одеській області (ЖЕУ №10007 від 11.04.2015 року) підтверджуються обставини того, що відповідачі змінили замок і не пустили позивача у спірну квартиру, в зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.

Щодо доводів позивача стосовно втрати ОСОБА_3 права користування спірною квартирою на підставі ст. 107 ЖК УРСР. За обставинами даної справи належні, допустимі та достатні докази вибуття зі спірного житлового приміщення матеріали справи не містять.

Крім того, як було вище зазначено, ОСОБА_3 зареєстрований в спірному жилому приміщенні, факт його зацікавленості у цьому приміщенні не спростований, а позивачем проводились оплата комунальних послуг та періодичні ремонтні роботи спірної нерухомості. При цьому, у постанові Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року зазначено, що звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів з заявою щодо вчинення перешкод у користуванні нерухомим майном само по собі підтверджує факт користування позивачем спірним майно.

Суд звертає увагу на те, що у спірній квартирі чотири жилі кімнати є ізольованими, мають розміри: 1-а кімната площею 18, 7 м. кв. з лоджією 2,5 кв.м.; 2-а кімната площею 12,3 кв.м.; 3-а кімната площею 8,7 кв.м.; 4-а кімната площею 19.0 кв.м. з лоджією 2,3 кв.м., тобто три кімнати більше ніж 8,8 кв.м. В зв`язку з наведеним апеляційний суд погоджується з висновком Апеляційного суду Одеської області в рішенні від 29.09.2016 року про задоволення позову та виділення у користування: ОСОБА_4 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 житлових кімнат площею - 8,7 кв.м, 19,00 кв.м. з лоджією 2,3 кв.м., 18,7 кв.м. з лоджією 2,5 кв.м., позивачу - жилу кімнату площею 12, 3 кв.м., а інші приміщення: кухня, коридор, ванну, туалет, вбиральню - шафу, - залишити у загальному користуванні. Зміна договору житлового найму за вказаним варіантом можлива із урахування санітарних і технічних умов квартири, у якій туалет та ванна розташовані в окремих приміщеннях, квартира має велику кухню площею 140,3 кв.м., коридор - площею 14,0 кв.м., вбудовану шафу, що дозволяє укласти два договори найму.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, в тому числі, верховенство права та обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 18 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені ( ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою

У контексті принципу правової визначеності судове рішення, що набуло чинності, має бути остаточним і може бути переглянуто лише у виняткових випадках з підстав об`єктивного, а не суб`єктивного характеру і у порядку, визначеному процесуальним законом. Жодна зі сторін не може вимагати перегляду остаточного судового акта тільки з метою проведення повторного слухання та отримання нового рішення. Важливим елементом принципу правової визначеності є також здійсненність остаточних судових рішень. Виконавче провадження, як зазначалось, є частиною судового розгляду і сприяє реалізації судових рішень, що набрали законної сили.

Принцип правової визначеності є компонентом принципу верховенства права, як вказує і Конституційний Суд України в рішенні №20-рп10 від 30 вересня 2010 року. Загальновизнаним завданням принципу правової визначеності є захист тих, хто підкоряється закону.

Основним змістом принципу правової визначеності в процесуальному праві є обмеження можливості оскарження остаточного судового рішення, що набрало законної сили, у тому числі - програвшою стороною. Так в рішенні у справі «Хорнсби проти Греції» (19.03.1997 р., № 18357/91, §40) ЄСПЛ знову повторює, що відповідно до практики, що склалася, стаття 6 пункт 1 Конвенції гарантує кожній людині розгляд судом суперечок про її громадянські права і обов`язки; таким чином реалізується «право на суд», найважливішим аспектом якого є право доступу до правосуддя, тобто право звернення до суду у цивільних справах. Проте це право стало б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла б, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося б недіючим на шкоду для однієї із сторін. Право на справедливий розгляд справи судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенцій, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує, серед іншого, верховенство права як частину загальної спадщини Договірних Держав. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх постанови не викликали сумнівів (рішення ЕСПЧ «Брумареску проти Румунії», 28.10.1999 р., №28342 / 95, §61).

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини.

У постанові від 28 липня 2021 року у справі № 212/4585/17 (провадження № 61-19463св20) Верховний Суд зазначив, що суди порушили як ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і висновки Європейського суду з прав людини про те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень суду.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. Та слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача. (постанова Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21).

ОСОБА_3 ніколи не втрачав інтересу до свого житла у спірної квартирі, завжди виконував усі обов`язку за договором житлового найму, не обирав іншого постійного місця проживання, що встановлено судовими рішеннями.

В 1994 році батько ОСОБА_5 на склад сімЧї з шістьох осіб (другу жінку, трьох дітей, у тому числі сина ОСОБА_8 , та матір) згідно ордеру КЕЧ Одеського району ОДВО отримав чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Квартира розташована на першому поверсі десятиповерхового будинку, має жилу площу 58,7 кв.м., загальну площу 92 кв.м. Всі житлові кімнати ізольовані. В 2009 році батько помер, одна з сестер створила сім`ю та виселилась з квартири.

Особистий рахунок був переоформлений після смерті батька на ОСОБА_4 .

Вже після звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про зміну договору найму ОСОБА_4 та ОСОБА_2 10 квітня 2015 року поміняли замки в дверях та відмовилися пустити його в квартиру. Після роботи він не зміг потрапити до дому, був вимушений звертатися до органів міліції. ОСОБА_2 пояснювала співробітникам міліції, що він для неї чужа людина і вона не бажає, щоб я проживав в одній квартирі з її новонародженою дитиною. Судами визнано, що він має право на користування квартирою і не втратив право користування нею, оскільки зареєстрований у ній, періодично проживає в ній, сплачує квартплату та за комунальні послуги, одержує кореспонденцію за цією квартирою, проходить лікування за її адресою, проводив в квартирі ремонтні роботи, а відповідачі перешкоджають мені у користуванні квартирою, змінивши замки на вхідних дверях квартири.

Позивач посилається на наявність у ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_3 . Проте ця квартира належить дружині відповідача ОСОБА_22 та її ОСОБА_23 , зазначені обставини підтверджені свідоцтвом про право власності на житло від 03.07.2009 року.

Відповідач ОСОБА_3 визнав факт того, що оскільки в квартирі дружини по вулиці Трудовій його ніхто ніколи не наділяв ніякими правами, тому він завжди зберігав тісний зв`язок зі своїм житлом на АДРЕСА_4 , також жив і з дружиною за її адресою, і в спірній квартирі. А після конфлікту з дружиною влітку 2014 року - постійно проживав на АДРЕСА_4 до 10 квітня 2015 року, коли ОСОБА_2 поміняла замки і не пустили його після роботи додому. У ОСОБА_3 завжди були ключі від квартири і тамбура - спільного з сусідами. Вони і сьогодні перебувають у нього. Але потрапити він міг тільки в тамбур.

ОСОБА_3 виконував усі зобов`язання за договором найму: оплачував квартплату і комунальні послуги, робив ремонт в квартирі, здійснював заміну сантехнічного і електричного обладнання, у тому числі весною 2014 року, коли ОСОБА_24 була вагітна і ОСОБА_8 наводив лад в квартирі. Ніхто, окрім нього, після смерті батька цього не робив. Мачуха і сестра завжди посилалися на відсутність коштів. У спірної квартирі знаходиться усе його майно: меблі, книги, постіль, одяг, взуття. Він ніколи нічого звідти не забирав.

У 2014-2015 роках тривалий час лікувався з приводу загострення подагричного артриту та інших захворювань в поліклініці за місцем проживання (КУ «ЦПМСД № 10 АДРЕСА_2 ), а потім за напрямком лікарів поліклініки - в стаціонарі.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Право на житло одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Таким чином оцінюючи доводи позовної заяви, що ОСОБА_3 втратив право користування цим житлом та переїхав на інше місце проживання і не цікавиться житлом, суд вважає зазначені доводи необґрунтованими, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, які підтверджують, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 змінили замок у вхідних дверях, що перешкоджає ОСОБА_3 користуватися спірною квартирою та проживати в ній.

Вказані обставини вже також були встановлені рішеннями судів, зазначених вище.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 199/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , видане 14 грудня 2016 року Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Позовна вимога про недійсність свідоцтва про право власності на квартиру в порядку приватизації у зв`язку з тим що ОСОБА_3 втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 є похідною вимогою від визнання відповідача таким що втратив права користування житловим приміщенням, у задоволенні якої відмовлено, а отже і зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем не доведено, що його право порушене і потребує захисту в такий спосіб.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

4. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційна до частини задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст.12,13,141,183,229,265,273,280,282 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси за участю третіх осіб: ОСОБА_4 та Органу опіки і піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено до 29.09.2023 року.

Суддя О.С. Леонов

29.09.23