ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 947/7686/20

провадження № 61-6423св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кукало Олени Миколаївни на постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня

2023 року та на додаткову постанову Одеського апеляційного суду

від 17 квітня 2023 рокуу складі колегії суддів: Базіль Л. В., Воронцової Л. П., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації, визнання незаконним рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування, скасування запису про державну реєстрацію, припинення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Сусіднє домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка належать ОСОБА_3 на підставі договорів дарування №72, 74 від 22 січня 2020 року.

Вказані домоволодіння є фактично єдиним житловим будинком з загальними стінами та конструктивними елементами, побудовані на одному фундаменті.

Зазначав, що на початку 2019 року ОСОБА_2 розпочала реконструкцію домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки від 28 січня 2019 року

№ 01/07/7 та декларації про початок будівельних робіт від 18 лютого 2019 року № ОД 57. При здійсненні реконструкції нею було порушено будівельні норми: здійснено будівництво в притул до земельної ділянки позивача; руйнування несучих конструкцій будинку позивача; не витримано обов`язкові протипожежні відстані між будівлями позивача та відповідача, у дозвільних документах на проведення будівництва відсутні відстані від об`єкта будівництва до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів, інженерних мереж і споруд; після скасування будівельного паспорта не було відкореговано декларацію про початок будівельних робіт - дані порушення загрожують повній загибелі домоволодіння позивача та як наслідок призведе до позбавлення його та його родини будинку та місця проживання.

У зв`язку з тим, що будинку позивача завдано шкоди та останній перебуває у край хиткому становищі, позивач змушений був звернутись до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області зі скаргами на відповідне будівництво та з проханням проведення відповідних перевірок.

На підставі проведеної перевірки та виявлених порушень 11 червня 2019 року головним спеціалістом інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Сафоновим А. Б. були винесені припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт на об`єкті та протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 196 КУпАП, за результатами розгляду якого ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено штраф.

27 червня 2019 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за результатами здійсненої перевірки реконструкції домоволодіння було винесено рішення про зупинення дії будівельного паспорта забудови земельної ділянки від 28 січня 2019 року

№01-07/7 та припис про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності складеного 27 червня 2019 року.

25 липня 2019 року Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради вніс зміни до будівельного паспорту забудови земельної ділянки від 28 січня 2019 року №01-07/7 шляхом видачі відкоригованого будівельного паспорту від 25 липня 2019 року.

Незважаючи на наявність двох чинних приписів щодо порушення будівельних норм та невідповідність дозвільних документів замовника будівництва вимогам чинного законодавства, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано декларацію про готовність вказаного об`єкту будівництва до експлуатації №ОД 80 у січні 2020 року, на підставі чого ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на реконструйовану частину вказаного будинку, а 22 січня 2020 року подарувала вказане домоволодіння та земельну ділянку за нотаріально посвідченими договорами дарування своєму чоловікові ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що оскільки реконструкція домоволодіння проведена ОСОБА_2 з порушенням будівельних норм, а дозвільні документи, на підставі яких проводилась вказана реконструкція, містять недостовірні дані, тому є підстави вважати об`єкт самочинним будівництвом, а декларацію про готовність об`єкта будівництва до експлуатації №ОД 80 та зареєстроване право власності на реконструйований будинок такими, що підлягають скасуванню.

Посилаючись на викладене просив суд:

- скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта житлового будинку загальною площею 146,1 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 14 січня 2020 року

№ОД 80;

- визнати незаконним рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького Олександра Сергійовича від 20 січня 2020 року за індексним номером 50721595 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 146,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , номер в реєстрі 72, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б. 22 січня 2020 року;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності

ОСОБА_3 за номером 35142743, індексний номер витягу 197267606 на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2022 року у складі судді Бескровного Я. В. позов задоволено.

Скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта житлового будинку загальною площею 146,1 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 , здійснену управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради 14 січня 2020 року

№ОД 80.

Визнано незаконним рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького Олександра Сергійовича від 20 січня 2020 року за індексним номером 50721595 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 146,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , номер в реєстрі 72, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б. 22 січня 2020 року.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 за номером 35142743, індексний номер витягу 197267606 на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок загальною площею 146,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що реконструкція житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 проведена ОСОБА_2 з порушенням будівельних норм та правил в частині протипожежних розривів між будинками, що за правилами статті 376 ЦК України свідчить про самочинність будівництва, а тому самочинно збудовані споруди не є об`єктами права власності і не можуть бути відчужені.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу адвоката Розенбойма Ю. О., який діє від імені ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2022 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 6 533,40 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що порушенням права позивача у даному випадку є не саме по собі існування реєстрації декларації про готовність будинку до експлуатації, на підставі якої проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 та в подальшому розпорядження нею своїм майном, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача, а саме недотримання останньою протипожежних відстаней між об`єктами нерухомості при здійсненні реконструкції свого житлового будинку, що підтверджено матеріалами справи.

Таким чином, реальним предметом даного спору є саме вчинення відповідачем конкретних дій, які порушують право власності позивача.

Тож за встановлених фактичних обставин справи порушене право позивача не може бути захищене у спосіб ним обраний, оскільки не призведе до очікуваних ним наслідків, а саме відновлення порушених прав.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року клопотання адвоката Розенбойма Ю. О., який діє від імені ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова мотивована тим, що приймаючи до уваги заперечення позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин цієї справи, апеляційний дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо їх відшкодування в розмірі 5000,00 грн, оскільки саме така сума відшкодування відповідачу його судових витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи, є співмірною зі складністю цієї справи, обсягом наданих адвокатом Розенбоймом Ю. О. правничих послуг у суді апеляційної інстанції та відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Кукало О. М. на постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня

2023 року.

У травні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Кукало О. М. на додаткову постанову Одеського апеляційного суду

від 17 квітня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на додаткову постанову апеляційного суду і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

У касаційних скаргах представник ОСОБА_1 - адвокат Кукало О. М., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також скасувати додаткову постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справі № 826/22842/15, від 23 червня 2020 року у справі

№ 680/214/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 133/1173/17, 26 січня

2022 року у справі № 522/14917/19-ц 30 березня 2021 року у справі

№ 1940/1891/18, від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду

від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17, від 30 липня 2019 року у справі № 902/519/18, від 12 травня 2020 року справі № 904/4507/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що позивач, як власник житлового будинку по сусідству з самочинним будівництвом, має законний інтерес у тому, щоб будівництво було приведене у відповідність до будівельних норм, оскільки це безпосередньо впливає на умови використання належного йому будинку. Він є потерпілим від стверджуваного порушення, відтак, має право на захист свого законного інтересу.

Апеляційний суд не надав оцінки доказам порушень та доказам на підтвердження неправомірності дій Управління ДАБК Одеської міської ради під час реєстрації декларації про введення в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_2 , хоча останнє мало здійснити заходи щодо скасування реєстрації повідомлення про початок будівельних робіт та відмовити ОСОБА_2 у оформленні декларації про готовність до експлуатації об`єкта, або ж скасувати реєстрацію декларації.

Отже, у разі невиконання органом державного архітектурно-будівельного контролю його повноваження, передбаченого законом, особа, яка вважає, що така бездіяльність порушує її права або законні інтереси, має право звернутися з відповідним позовом до суду.

Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги, що доказами здійснення ОСОБА_2 самочинного в розумінні статті 376 ЦК України будівництва є висновки спеціалістів, зроблені ще на початку проведення останньою реконструкції будинку. Враховуючи, у тому числі, фізичний знос житлового будинку та рік його побудови, наявні порушення діючих будівельних норм і правил, є ймовірна загроза значного негативного впливу реконструкції частини житлового будинку на технічний стан житлового будинку як в цілому, так і на частину, що належить позивачеві, що може призвести до загрози можливості подальшої безпечної експлуатації житлового будинку.

Також вказує, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані споруди, не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути продані.

Не дивлячись на наявні докази порушення ОСОБА_2 вимог спеціального містобудівного законодавства та частини третьої статті 375 ЦК України щодо здійснення забудови за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, статті 376 ЦК України, суд апеляційної інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню.

В контексті даної справи, зважаючи на значні порушення, допущені Управлінням ДАБК одеської міської ради при введенні в експлуатацію житлового будинку ОСОБА_2 , ухвалене у справі рішення суду першої інстанції надає можливість поновити порушене право позивача.

Скасування декларації про введення в експлуатацію будинку відповідача надає позивачу право на реалізацію вимоги щодо знесення самочинної надбудови другого поверху, зменшення навантаження на спільні несучі конструкції житлового будинку.

Касаційна скарга на додаткову постанову апеляційного суду мотивована тим, що не відповідають критеріям співмірності суми стягнення витрат на правничу допомогу із обсягом роботи, виконаної адвокатом, та зазначеному у акті приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2022 року №09/12/2022, підписаному

ОСОБА_2 та адвокатом Розенбоймом Ю. О. 28 березня 2023 року.

Крім того, договором про надання правової допомоги визначено, що сторони дійшли згоди щодо фіксованого розміру оплати - 10 000,00 грн, а у акті приймання-передачі виконаних робіт надається розрахунок погодинної оплати, що свідчить про протиріччя між вказаними документами.

Також відсутнє підтвердження факту здійснення ОСОБА_2 оплати за договором.

Доводи особи, яка подала відзиви на касаційні скарги

У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Розенбойма Ю. О. на касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, в якій він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що постанова ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про обрання позивачем неефективного способу захисту прав у існуючих спірних правовідносинах. Вимог про знесення самочинного будівництва позивач не заявляв.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Розенбойма Ю. О. на касаційну скаргу на додаткову постанову суду апеляційної інстанції, в якій він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду - без змін. Зазначав, що суд апеляційної інстанції частково задовольнив клопотання та зменшив витрати на правову допомогу з 10 000,00 грн до 5 000,00 грн.

Також у червні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат

Розенбойм Ю. О. подав до суду клопотання про закриття касаційного провадження відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Кукало О. М. на відзив на касаційні скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що власником житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :13:007:0026 за адресою:

АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

На підставі договорів дарування, укладених з ОСОБА_2 та посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Брандіс А. Б. 22 січня 2020року, ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :13:007:0025 за адресою АДРЕСА_1 .

Земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є суміжними, житлові будинки мають спільні стіни та конструктивні елементи, побудованими на єдиному фундаменті.

Попереднім власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 28 січня 2019 року було отримано будівельний паспорт забудови земельної ділянки, видавник-Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, реєстраційний номер

01-07/7.

18 лютого 2019 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт №ОД 57 «Реконструкція житлового будинку з розширенням та надбудовою мансардного поверху, з підсобними приміщеннями, барбекю альтанкою та навісом для зберігання власного автотранспорту та спорудами» АДРЕСА_1 .

24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Одеської міської ради з питання зупинення незаконних будівельних робіт, що проводяться ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за висновком ТОВ «Центр судових інженерно-технічних експертиз та архітектури» в результаті робіт з реконструкції будинку ОСОБА_2 порушено конструктивну стійкість будинку позивача та є загроза безпечної експлуатації житлового будинку.

28 травня 2019 року посадовою особою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано направлення для проведення позапланової перевірки на об`єкті «Реконструкція житлового будинку з розширенням та надбудовою мансардного поверху, з підсобними приміщеннями, барбекю альтанкою та навісом для зберігання власного автотранспорту та спорудами: АДРЕСА_1 щодо дотримання суб`єктом містобудування ОСОБА_2 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів та правил.

11 червня 2019 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено Акт №001022 за результатами позапланового заходу, відповідно до якого встановлено, що замовником будівництва під час виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не витримані обов`язкові протипожежні відстані між будівлями, чим порушено пункт 6.1.40 та пункт 15.2.2. ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій». Встановлено, що зазначена відстань менше мінімально допустимої, а саме 3 м.

У зв`язку із встановленими обставинами головним спеціалістом інспекційного відділу №1 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської області Сафоновим А. Б. 11 червня 2019 року було видано припис, яким зупинено виконання будівельних робіт за вищевказаною адресою

з 11 червня 2019 року, копію якого ОСОБА_2 отримала поштою

18 червня 2019 року.

У присутності замовника будівництва ОСОБА_2 11 червня 2019 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт.

25 червня 2019 року заступником Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення було винесено постанову №497/19, якою ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня

2019 року у справі № 420/3973/19, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року та постановою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року, скасовано припис Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

від 11 червня 2019 року про зупинення підготовчих та будівельних робіт на об`єкті: реконструкція житлового будинку з розширенням та надбудовою мансардного поверху, з підсобними приміщеннями, барбекю, альтанкою та навісом для зберігання власного автотранспорту та спорудами: АДРЕСА_1 .

Скасовано постанову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №497/19 від 25 червня 2019 року по справі про адміністративне правопорушення.

Судові рішення у справі № 420/3973/19 мотивовано тим, що висновок Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про порушення ОСОБА_2 вимог ДБН Б.2.2.-12:2018 «Планування і забудова території» є помилковим, оскільки цей ДБН не був чинним на час виникнення спірних відносин.

Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи від 30 березня 2021 року № 20-1472/1473, проведеної в межах розгляду цивільної справи №520/13452/19, виконання будівельних робіт з реконструкції житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що проводяться ОСОБА_2 , не відповідає вимогам пункту 6.1.41, пункту 15.2.1, пункту 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», діючого на період дослідження, та пункту 3.25 ДБН 360-92 ** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», діючого на момент проведення робіт, щодо протипожежних розривів між будинками.

Також вказаним висновком експерта встановлено, що за результатами візуального обстеження, проведених обмірів, аналізу наданих на дослідження матеріалів справи №520/13452/19, встановлені пошкодження та деформацій житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак, встановити причинно-наслідковий зв`язок з реконструкцією житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не надається можливим.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова апеляційного суду та додаткова постанова цього ж суду є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.

Щодо касаційної скарги на постанову апеляційного суду

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 при здійсненні реконструкції свого житлового будинку, який має спільні стіни та конструктивні елементи з будинком позивача, та є побудованим на одному фундаменті, було порушено будівельні норми: здійснено будівництво в притул до земельної ділянки позивача; руйнування несучих конструкцій будинку позивача; не витримано обов`язкові протипожежні відстані між будівлями позивача та відповідача; у дозвільних документах на проведення будівництва відсутні відстані від об`єкта будівництва до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об`єктів, інженерних мереж і споруд; після скасування будівельного паспорта не було відкориговано декларацію про початок будівельних робіт - дані порушення загрожують повній загибелі домоволодіння позивача, та як наслідок призведе до позбавлення його та його родини будинку та місця проживання.

Посилаючись на вказані обставини, а також можливі наслідки, що можуть настати у разі продовження порушення його прав, ОСОБА_1 просив скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також припинити право власності ОСОБА_3 на вказаний будинок із визнанням незаконним рішення про реєстрацію права власності та скасуванням запису про державну реєстрацію права власності, а також недійним договору дарування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У пунктах 6.30-6.35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок, що «законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. У справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позову в частині вимог органів державної влади та місцевого самоврядування суди визнали факт набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна після закінчення його будівництва та, посилаючись на встановлений факт, вказали про неможливість знесення об`єкта нерухомості, на який зареєстровано право власності, у порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Проте, вказуючи про порушення гарантованого Конституцією права власності, суди разом з тим не врахували відомостей щодо документа державної реєстрації такого права в порушення умов надання в користування землі, на якій здійснено забудову, встановлених договором обмежень щодо її забудови та передбачених законодавством правил і порядку здійснення такої забудови не змінюють режиму такого об`єкта та не виключають застосування правових наслідків щодо такого будівництва».

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом».

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19 (провадження № 61-204св22) вказано, що «позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку з здійсненням на думку прокурора самочинного будівництва є неефективними способами захисту, а позовні вимоги про знесення самочинно збудованих будинків, зобов`язання привести земельну ділянку до попереднього стану є недоведеними».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Отже, вимоги про визнання договорів недійсними, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна і скасування записів про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не забезпечать усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом.

Аналогічний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2022 рокуу справі № 201/2471/20 (провадження

№ 61-5275св21) та від 01 лютого 2023 року у справі № 381/702/20 (провадження № 61-7667св22).

З огляду на вказане вище у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що порушенням права позивача у даному випадку є не саме по собі існування реєстрації декларації про готовність будинку до експлуатації, на підставі якої проведено реєстрацію права власності за відповідачем ОСОБА_2 , та в подальшому розпорядження своїм майном, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача, а саме недотримання протипожежних відстаней між об`єктами нерухомості при здійсненні реконструкції житлового будинку, що підтверджено матеріалами справи.

За встановлених фактичних обставин справи порушене право позивача не може бути захищене у спосіб ним обраний, оскільки не призведе до очікуваних ним наслідків, а саме відновлення порушених прав.

Ефективним способом захисту прав позивача є, зокрема, вимога про знесення самочинного будівництва, яка позивачем у цій справі не заявлена.

Доводи касаційної скарги стосовно ненадання апеляційним судом оцінки висновкам експертів та неправомірності дій Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради відхиляються судом, оскільки обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52),

від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

При цьому, Верховний Суд враховує, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №520/13452/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про усунення перешкод у безпечному користуванні власністю, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , 2005 року народження, ОСОБА_6 , 2012 року народження про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Предметом спору в даній справі №520/13452/19 є усунення перешкод у безпечному користуванні власністю (житловим будинок за адресою: АДРЕСА_1 ), а саме позивач ОСОБА_1 просить суд зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно реконструйований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановахВерховного Суду від 09 грудня 2019 року справі № 826/22842/15, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 133/1173/17, 26 січня 2022 року у справі № 522/14917/19-ц,

30 березня 2021 року у справі № 1940/1891/18, від 27 червня 2018 року у справі № 572/2088/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц зазначено, що власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 143), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 99), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)). Суд першої інстанції, враховуючи належність земельної ділянки, на якій збудований елінг, до земель водного фонду, та те, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані споруди, не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути продані та надалі передані в іпотеку, вважав обґрунтованими позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 790, 2333 і договорів іпотеки № 2334, 799 та про скасування рішень приватних нотаріусів про державну реєстрацію відповідних речових прав на підставі зазначених договорів.

Разом з тим, в даному випадку позивач ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, на якій розміщено спірне будівництво, а тому обраний ним спосіб захисту шляхом скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта житлового будинку, а також припинення права власності ОСОБА_3 на вказаний будинок із визнанням незаконним рішення про реєстрацію права власності та скасуванням запису про державну реєстрацію права власності та недійним договору дарування, не призведе до відновлення його порушених прав.

Щодо клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката

Розенбойма Ю. О.про закриття касаційного провадження

Представник ОСОБА_2 - адвокат Розенбойм Ю. О. подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційне провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Вивчивши вказане клопотання про закриття касаційного провадження у справі № 947/7686/20, перевіривши зміст правовідносин у справах, наведених заявником доводів у касаційній скарзі, з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, а відповідь на аргументи зазначеного клопотання Верховний Суд надав у цій постанові, спростовуючи відповідні доводи касаційної скарги.

Враховуючи викладене, у задоволенні клопотання представника

ОСОБА_2 - адвоката Розенбойма Ю. О. про закриття касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Щодо касаційної скарги на додаткову постанову апеляційного суду

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2023 року представник ОСОБА_7 - адвокат Розенбойм Ю. О. звернувся до апеляційного суду з клопотанням, у якому просив ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 суму витрат на професійну правничу допомогу, які понесені ОСОБА_7 у зв`язку з розглядом апеляційної скарги в розмірі 10 000,00 грн.

Апеляційним судом установлено, що професійну правничу допомогу ОСОБА_2 у цій справі на підставі ордеру на надання правничої допомоги надавав адвокат Розенбойм Ю. О., який здійснює адвокатську діяльність згідно із свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №1418 від 27 грудня 2005 року.

Також матеріали справи містять копію договору №09/12/2022, укладеного між адвокатом Розенбойм Ю. О. (повірений) і ОСОБА_2 (довіритель) про надання правової допомоги від 09 грудня 2022 року, відповідно до пункту 1.1 якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов`язок надати правову допомогу шляхом складання процесуальних документів та представництво інтересів в Одеському апеляційному суді при розгляді справи №947/7686/20.

Пунктами 4.1, 4.2, 4,3 договору сторони погодили, що довіритель сплачує повіреному гонорар в розмірі 10 000,00 грн, який підлягає сплаті довірителем повіреному протягом тридцяти банківських днів з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції. Детальний опис робіт, які виконані адвокатом на виконання умов цього договору складається повіреним та підтверджується довірителем шляхом підписання. Вказаний опис робіт може міститися в акті виконаних робіт, який є підставою для сплати гонорару повіреному.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт від 28 березня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 09 грудня 2022 року №09/12/2022, адвокатом були надані відповідачці наступні послуги на стадії перегляду справи в апеляційному порядку:

- складання апеляційної скарги, оформлення пакету документів для подання до суду (5 годин робіт), 5 000,00 грн;

- складання заяви про ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання матеріалів справи (1 година роботи), 1 000,00 грн;

- складання клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза приміщенням суду (30 хвилин роботи), 500,00 грн;

- участь в судовому засіданні суду другої інстанції, яке було призначено

на 27 березня 2023 року (2 години 30 хвилин з урахуванням часу, витраченого на дорогу до суду), 2500,00 грн;

- складання клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, складання акту приймання-передачі виконаних робіт (1 година роботи), 1000,00 грн.

Оцінюючи характер наданої адвокатом Розенбойм Ю. О. правової допомоги відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт, апеляційний суд виходив з того, що представництво інтересів відповідачки протягом всього розгляду справи, від початку подання позовної заяви і до прийняття апеляційний судом рішення у справі, здійснював адвокат Розенбойм Ю. О., отже він був обізнаний зі змістом матеріалів справи, зокрема доказами, наданими позивачем у обґрунтування заявлених вимог, що виключало необхідність вивчати адвокату додаткові джерела права, що регулюють спірні правовідносини у справі на стадії апеляційного перегляду справи, а тому складання апеляційної скарги, оформлення пакету документів для подання до суду не потребувало заявленого часу.

Зазначені адвокатом у акті приймання передачі виконаних робіт відомості є такими, що не відповідають критеріям об`єктивності, розумності, реальності та співмірності з послугами і часом, які були надані та витрачені адвокатом, наряду з тими, які він зазначив у цьому документі.

Крім того не відповідають дійсності твердження представника відповідачки про те, що він приймав участь у судовому засіданні 27 березня 2023 року тривалістю 2 години 30 хвилин, оскільки як слідує зі змісту протоколу судового засідання від 27 березня 2023 року, судове засідання було відкрито о 11:25 та завершено о 12:06, тобто сумарна кількість часу, протягом якого представник приймав участь в судовому засіданні загалом становить 41 хвилину, а тому зважаючи на необхідність дотримання критерію реальності надання правничих послуг, витрати у цій частині мають бути обраховані пропорційно і відповідати мірі між фактично витраченим адвокатом часом (з урахуванням часу, витраченого на дорогу до суду) і вартістю наданої ним послуги.

Також апеляційний суд вважав сумнівними витрачений час та вартість наданих адвокатом послуг у зв`язку із складанням клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ці документи, за своїм змістом та обсягом не є такими, що вимагають надмірного часу у їх підготуванні та складанні.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги заперечення позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин цієї справи, апеляційний дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо їх відшкодування в розмірі 5000,00 гривень, оскільки саме така сума відшкодування відповідачу його судових витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справи є співмірною зі складністю цієї справи, обсягом наданим адвокатом Розенбоймом Ю. О. правничих послуг у суді апеляційної інстанції та відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Отже доводи касаційної скарги про те, що постанова апеляційного суду не містить належного обґрунтування в частині стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн, є безпідставними.

Також суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги щодо відсутності підтвердження факту здійснення ОСОБА_2 оплати за договором, оскількивитрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанов і Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня

2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду

від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17, від 30 липня 2019 року у справі № 902/519/18, від 12 травня 2020 року справі

№ 904/4507/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Отже, доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування законузабезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед закономта правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду та додаткова постанова цього ж суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кукало Олени Миколаївни залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович