Справа № 395/127/23 Провадження № 2/395/91/2023

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року м. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Забуранного Р.А.

при секретарі Таран С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування та поховання,-

ВСТАНОВИВ:

До суду із позовом звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування та поховання, вказавши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки та батько відповідача, ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадщину, після смерті чоловіка прийняла позивачка та син від першого шлюбу ОСОБА_2 . Спільний син позивачки з ОСОБА_3 , від спадщини відмовився на користь позивачки, а відповідач згідно рішення Уманського міськрайонного суду став власником 1/3 частини спадкового майна, або 1/6 частини всієї квартири. ОСОБА_3 на протязі тривалого часу хворів, потребував як матеріальної допомоги так і моральної підтримки, але ОСОБА_2 ніколи не цікавився станом здоров`я батька та не надавав допомоги на його лікування. ОСОБА_2 не приймав участі в витратах на поховання ОСОБА_3 , у виготовленні та встановленні пам`ятника. Всі витрати на лікування та поховання несла позивачка.

Посилаючись на норми чинного законодавства, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на лікування та поховання ОСОБА_3 , в сумі 21583 (двадцять одну тисячу п`ятсот вісімдесят три) гривні та понесені судові витрати в сумі 3123 (три тисячі сто двадцять три) гривні 30 копійок.

10 березня 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що витрати на лікування, які позивач доводить прикладенням квитанцій на купівлю ліків та рукописних переліків ліків не можуть бути визнані належними доказами за відсутності належної медичної документації призначень лікаря-терапевта, спеціаліста чи ін., а є довільним переліком лікарських засобів, що може бути використаний ким завгодно і не є в причинно-наслідковому зв`язку із посмертною хворобою померлого. Те саме стосується виписки із рахунку позивачки від АТ КБ «Приватбанк» про придбання ліків та продуктів, то із наданих виписок і рахунків не вбачається, що ці продукти та ліки були використані саме на утримання і лікування померлого ОСОБА_3 , адже за твердженням самої позивачки разом із нею проживає і її син, тобто продукти і ліки споживалися очевидно всією родиною. Щодо витрат на проведення поминального обіду, який проводився після поховання, то згідно з рахунком від 19.01.2019, який наданий позивачем, розмір витрат на організацію та проведення поховання становить 9800 грн., проте жодної квитанції про повну, чи взагалі сплату цієї суми саме позивачем позов та додатки до нього не містять, навпаки, в тексті документу зазначено борг 2000 доплатять.

10 квітня 2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в які позивачка відкидає аргументи представника відповідача, вважає обставини наведені у відзиві недоведеними, надуманими та такими, що не відповідають дійсності, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просила суд задовольнити позов.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, представник відповідача направила до суду заяву про розгляд справи без їх участі та просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу без участі сторін за наявними письмовими матеріалами справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити за такими підставами.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки та батько відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть актовий запис №75 від 21 січня 2020 року, зареєстрований Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ). (а.с. 5)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадщину, після смерті чоловіка прийняла позивачка та син від першого шлюбу ОСОБА_2 . Спільний син позивачки з ОСОБА_3 , від спадщини відмовився на користь позивачки, а відповідач згідно рішення Уманського міськрайонного суду став власником 1/3 частини спадкового майна, або 1/6 частини всієї квартири, що підтверджується копією рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2022 року.(а.с. 6-7)

Відповідач по справі ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3 , тому відповідно до положень ст.1232 ЦК України він зобов`язаний відшкодувати розумні витрати, які були понесені позивачкою на поховання померлого.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення та єдину методику визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (ст. ст. 8, 12 Закону).

Таким чином, витрати на проведення поминальних обідів одразу після поховань, або на 9 днів, 40 днів, 1 рік, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодовувати які спадкоємець зобов`язаний відповідно ст. 1232 ЦК України, тому стягненню з відповідача не підлягають.

Аналогічну позицію висловив і Верховний Суд в своїй постанові від 19.03.2018 р. по справі № 554/1793/15-ц, в якій зокрема вказав, що витрати на поминальні обіди не входять до витрат на поховання.

Зокрема, згідно листа Державного комітету України з питань житлово - комунального господарства, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України 19.11.2003 року № 193 про «Необхідний мінімальний перелік окремих видів ритуальних послуг» до необхідних ритуальних послуг входять: оформлення договору-замовлення на організацію та проведення поховання; оформлення свідоцтва про поховання; копання могили (викопування могили ручним або механізованим способом, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування намогильного насипу та одноразове прибирання території біля могили); монтаж та демонтаж намогильної споруди при організації підпоховання в існуючу могилу; кремація тіл померлих; поховання та підпоховання урни з прахом померлих у колумбарну нішу, в існуючу могилу, у землю; зберігання урн з прахом померлих у крематорії; організація відправлення труни з тілом чи урни з прахом померлого за межі України; запаювання оцинкованої труни; замощення урни з прахом померлого в колумбарну нішу.

Зі змісту вищенаведеної норми слідує, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними правовими поняттями, а тому поминальний обід, виготовлення та встановлення пам`ятника не входять до комплексу заходів щодо поховання спадкодавця.

Таким чином, витрати на проведення поминальних обідів одразу після поховань, або на 9 днів, 40 днів, 1 рік, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодовувати які спадкоємець зобов`язаний відповідно ст. 1232 ЦК України, тому стягненню з відповідача не підлягають.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 19.03.2018 у справі № 554/1793/15-ц, та від 30.10.2019 у справі № 484/1407/17.

Проведення поминальних обідів не передбачено Законом України "Про поховання та похоронну справу" та не включено до Мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19 листопада 2003 року N 193, тому дані витрати у зв`язку з тим, що вони проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання. Отже, їх відшкодування відповідно до ст. 1232 ЦК України не відноситься до обов`язку спадкоємців, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення витрат, понесених позивачем на поминальні обіди, які роздавалися під час поминальних обідів, та на придбання та встановлення пам`ятників.

Відповідач по справі ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3 , тому відповідно до положень ст.1232 ЦК України він зобов`язаний відшкодувати розумні витрати, які були понесені позивачкою на поховання померлого.

Звернувшись із даним позовом позивач долучила копії фіскальних чеків та розрахунків, витрачених коштів на лікування ОСОБА_3 . Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що витрати понесені на лікування померлого є особистими коштами позивача.

Окрім цього, суд зауважує, що позивачем не доведено, що ліки, які купувались у відповідності до наданих позивачем фіскальних чеків використовувались саме для лікування померлого.

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Тому, суд приймає до уваги факти встановлені рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2022 року по справі №705/4346/21.(а.с.6-7)

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ЦПК України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів».

Тому, не можливо із достатньою вірогідністю визначити джерело фінансування зазначених в позові витрат на лікування, у зв`язку з чим суд вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача 21583 грн. слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на лікування та поховання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Р. А. Забуранний

Повний текст судового рішення виготовлений 11 травня 2023 року.