Справа № 570/2721/22
Номер провадження 2/570/164/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2023 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Захарчука О.Л.,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ільїна В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" приватне про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 р. позивач ОСОБА_1 звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів ОСОБА_2 та АТ «СГ» «ТАС» приватне, в якому просить:

-поновити строк на подачу цивільного позову;

-стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 71 516, 13 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також кошти, витрачені на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.;

-стягнути з відповідача АТ «СГ» «ТАС» приватне, на його користь матеріальну шкоду у розмірі 130 000 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. у розмірі 27 389,04 грн., суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 29.09.2021 р. у розмірі 3 290,96 грн., та інфляційні збитки за вказані періоди у розмірі 21 476,00 грн., всього на загальну суму 182 156 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 04.06.2020 р., приблизно о 14 год. 10 хв. на автодорозі сполученням м. Березне с. Кам`янка, що в межах Березнівського району Рівненської області трапилася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля Opel Zafira, р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та автомобіля марки Toyota Avensis, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як водія Toyota Avensis, р.н. НОМЕР_2 була застрахована у АТ «Страхова група «ТАС» приватне», з лімітом відповідальності за шкоду, завдану майну третіх осіб 130 000 грн. та нульовою франшизою (поліс №АО6524584 від 25.11.2019).

Унаслідок ДТП ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, а автомобілі зазнали механічні пошкодження.

04.06.2020 р. про вищевказану ДТП було повідомлено АТ «Страхова група «ТАС» приватне».

Оскільки позивач під час ДТП отримав тілесні ушкодження і змушений був звернутися у медичний заклад, то 16.06.2020 р. слідчим відділом Березнівського відділення поліції Сарненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області відомості про вказану дорожньо-транспортну пригоду внесено до ЄРДР за №0000328 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні була проведена судова інженерно-транспортна експертиза з дослідження обставин та механізму ДТП № СЕ-19/118-21/4549-ІТ від 01.06.2021 р., відповідно до висновків якої причиною виникнення ДТП явилися порушення ОСОБА_2 Правил дорожнього руху.

22.06.2020 р. слідчий Козачок М.М. призначив судову авто-товарознавчу експертизу по встановленню матеріальної шкоди завданої власникові транспортного засобу марки Opel Zafira, р.н. НОМЕР_1 станом на 04.06.2020 р.

Відповідно до висновку експерта від 10.07.2020 №3.3 Т-118/20 експерта сектору товарознавчих та гемологічних досліджень відділу товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Карпюка І.С., встановлено, що вартість матеріального збитку завданого власникові транспортного засобу марки Opel Zafira, р.н. НОМЕР_1 , станом на 04.06.2020 р. складала 201 516,13 грн.

Судово-медична експертиза №124 від 07.06.2021 р., проведена під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, встановила, що внаслідок ДТП позивач отримав легкі тілесні ушкодження.

11.06.2021 р. слідчий у кримінальному провадженні Козачок М.М. закрив кримінальне провадження у зв`язку з встановленням відсутності в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а матеріали справи відносно ОСОБА_2 були направлені в патрульну поліцію для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Постанова про закриття кримінального провадження від 11.06.2021 р. не оскаржувалася і набрала законної сили.

12.07.2021 р. постановою судді Березнівського районного суду Рівненської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

Наводить положення ч.6 ст. 82 ЦПК України, ч.1 ст. 979 ЦК України.

16.09.2021 р. позивачем голові правління АТ «СГ» «ТАС» приватне ОСОБА_3 скеровано заяву про виплату страхового відшкодування.

29.09.2021 р. АТ «СГ» «ТАС» приватне відмовило у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі у зв`язку з тим, що позивач перевищив термін подачі заяви про страхове відшкодування на підставі ст. 37.1.4 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів».

25.01.2022 р. позивач повторно скерував голові правління АТ «СГ» «ТАС» приватне ОСОБА_3 заяву про виплату страхового відшкодування.

03.02.2022 р. АТ «СГ» «ТАС» приватне повторно відмовило у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі в зв`язку з тим, що надана позивачем копія висновку не якісна та містить аркуші, які не читаються, і позивач перевищив термін подачі заяви про страхове відшкодування на підставі п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов`язове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів».

09.05.2022 р. адвокат позивача звернувся до керівництва страхової компанії з адвокатським запитом про надання копії страхового полісу на автомобіль ОСОБА_2 . Однак страхова компанія «ТАС» копію полісу не надала, зазначила, що Toyota Avensis, р.н. НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП був застрахований в АТ «Страхова група «ТАС» приватне», страхова сума одного потерпілого за шкоду, завдану майну третіх осіб 130 000 грн. та нульовою франшизою (поліс №АО6524584).

В добровільному порядку ні страхова компанія «ТАС», ні ОСОБА_2 шкоду позивачу не відшкодували, тому він змушений звернутися для захисту своїх прав та законних інтересів до суду.

Наводить положення ч.2 ст. 16, ст.22, ч.1 ст.ст. 1166, 1187, 1194 ЦК України, п.п. 4, 5, 6, 16, абз. 2 п.17 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»; ст.ст. 3, 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів».

Позивачу також заподіяну моральну шкоду. Наводить положення ст. 23 ЦК України, п. 9 Пленуму ВС України від 31.03.1993 р. №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Вказує, що він втратив здоров`я, психічну рівновагу, з великим страхом пережив момент ДТП, до цього часу є побоювання в керуванні транспортними засобами.

Крім того, наводить положення ст.ст.257, 256, 261, 611, п.3 ч.1 ст. 988, 992 ЦК України, та судову практику, а саме постанову ВП ВС від 14.12.2021 р. у справі №147/66/17. Відповідач прострочив виплату страхового відшкодування, з нього підлягає до стягнення неустойка, три відсотки річних від простроченої суми, а також інфляційні витрати за час прострочення.

Ухвалою Рівненського районного суду від 30.08.2022 р. відкрито загальне позовне провадження із викликом учасників.

Ухвалою Рівненського районного суду від 09.02.2023 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У відзиві представник відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне) С. Кудрявський просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до АТ «СГ «ТАС» (приватне) за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Наводить положення п. 2.1, ст. 2, ст. 21, п.55.1 ст.55, п. 55.2 ст.55, п.35.1 ст.35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 16.09.2021 р. АТ «СГ «ТАС» (приватне) отримало від позивача заяву про страхове відшкодування від 16.09.2021 р. по ДТП, яка відбулася 04.06.2020 р. Позивач пропустив річний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування і в силу п.37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» не має права на отримання страхового відшкодування. Відшкодуванню підлягає різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, але в межах страхової суми 130000 грн. в разі своєчасного звернення із заявою про страхове відшкодування, а отже вимога про стягнення ринкової вартості до ДТП в розмірі 130000 є взагалі безпідставною та необгрунтованою. 29.09.2021 р. АТ «СГ «ТАС» прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в порядку п. 37.1.4 ст. 37 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» у зв`язку з пропуском річного терміну на звернення із заявою про страхове відшкодування, а отже у разі незгоди з прийнятим рішенням, позивач мав можливість одразу звернутися до суду із позовною заявою, а не чекати більше 11 місяців із зверненням до суду у зв`язку з чим вимога про стягнення штрафних санкцій за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. є безпідставною та необгрунтованою. Положення ст.625 ЦК України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов`язанням, яке виникає з договірних зобов`язань. Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, на шкоду не повинні нараховуватися проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Вимога позивача про сплату 3% річних та інфляційних втрат є безпідставними та необгрунтованими, а законодавством лише передбачено сплата пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. Просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ільїн В.А. у судовому засіданні просить у задоволенні позову відмовити. Наводить положення ст. 1194 ЦК України, п. 22.1 ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страховиком шкода не відшкодовувалася і тому неможливо визначити обсяг відповідальності ОСОБА_2 , а відтак заявлення до нього вимоги є передчасним. Заявлений розмір моральної шкоди не доведений позивачем. При розгляді даної вимоги необхідно взяти до уваги нетривалий розлад здоров`я позивача та охоплення даних немайнової шкоди страховою виплатою. Вартість авто ОСОБА_1 до ДТП та вартість завданої шкоди ідентичні, відновлювальний ремонт економічно недоцільний. Позивачем до звернення до суду залишки пошкодженого авто та його частини добровільно реалізовано третім особам, а отримані від продажу кошти обернено на свою користь.

Представник відповідача ПАТ «Страхова Група «ТАС» у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення, згідно клопотання вх. 14423 від 30.09.2022 р. просить справу розглянути без присутності представника.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ільїна В.А., у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 04.06.2020 р. о 14. год. 00 хв. ОСОБА_2 на а/д Клесів-Березне -Михалин поблизу с.Кургани керував транспортним засобом марки «TOYOTA AVENSIS» номерний знак НОМЕР_2 , під час зміни напрямку руху (поворот ліворуч), не переконався що це буде безпечним, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Opel Zafira» номерний знак НОМЕР_1 , чим порушив п.10.1, п.14.3 Правил дорожнього руху України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

За вказаною ДТП 16.06.2020 р. Березнівським ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000328 внесено відомості про кримінальне правопорушення.

Автомобіль «Opel Zafira» номерний знак НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Згідно з висновком судово-медичного експерта Марчука М.М. Рівненського РВ КЗ «Обласне бюро судово-медичної експертизи» від 07.06.2021 р. №124, отримана ОСОБА_1 рана за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Згідно з Висновком судового експерта Карпюка І.С. Рівненського НД ЕКЦ МВС України №3.3. Т-118/20 від 10.07.2020 р., вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу марки «Opel Zafira» номерний знак НОМЕР_1 , станом на 04.06.2020 р. складала 201 516,13 грн.

Постановою слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника слідчого відділення ВП №4 Рівненського районного управління поліції ГУ НП в Рівненській області Козачка М.М. від 11.06.2021 р. кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України. Копію постанови направлено начальнику ВП №4 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області для вирішення питання про притягнення водія автомобіля марки «TOYOTA AVENSIS» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 до відповідальності за ст.124 КУпАП.

Постановою Березнівського районного суду Рівненської області від 12.07.2021 р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у виді штрафу п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят ) гривень.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року скаргу захисника адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича залишено без задоволення. Постанову Березнівського районного суду Рівненської області від 12 липня 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП залишити без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

З огляду на викладене встановлені у справі про адміністративне правопорушення обставини є обов`язковими для суду, що вирішує цивільній спір з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частинами першою-третьою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідачами, зокрема ОСОБА_2 вказаний у Висновку експерта №3.3.Т-118/20 від 10.07.2020 р. розмір матеріального збитку в ході розгляду справи не спростовано жодним належним та допустимим доказом.

З матеріалів справи слідує, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «TOYOTA AVENSIS» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_2 , була застрахована з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну в розмірі 130 000 гривень, франшиза - нуль, за полісом АО 6524584 від 25.11.2019 р. в ПАТ «Страхова компанія «ТАС», що підтверджується відповідями №19296/9121 від 29.09.2021 р. та від 03.02.2022 р., №541 від 23.05.2022 р.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону України «Про страхування» та пункту 6 частини першої статті 991 ЦК України страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування за наявності підстав, встановлених законом.

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV. Їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Згідно із пунктом 1 статті 35.1. Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17 дійшла наступного правового висновку: «Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.» (абз.133-136 постанови)

З матеріалів справи слідує, що позивач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про страхове відшкодування 16.09.2021 р., тобто через 1 рік 3 місяці з моменту страхового випадку - скоєння дорожньо-транспортної пригоди 04.06.2020 р. (отримав відмову від 29.09.2021 р.), вдруге звернувся 25.01.2022 р. (отримав відмову 03.02.2022 р.), 09.05.2022 р. втретє адвокат позивача звернувся до СГ «ТАС» (отримав відповідь від 23.05.2022 р.), а відтак - поза межами встановленого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV строку.

З позовом до відповідачів звернувся 02.08.2022 р., тоді як страховий випадок дорожньо-транспортна пригода, стався 04.06.2020 р. тобто через 2 роки поза межами річного строку, а також звертався із відповідною заявою в позасудовому порядку до страховика, однак отримував відмови.

Однак звернення позивача до суду із вказаним позовом здійснено в межах строку позовної давності, тому суд вважає, що позовні вимоги заявлені позивачем до страхової компанії підлягають задоволенню.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17 також вказано наступне: Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Разом з тим судом встановлено, що позивач з позовом до страховика (страхової компанії) звернувся поза межами річного строку, а також звертався з відповідними заявами в позасудовому порядку до страховика, однак отримував відмови.

Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, оскільки досудове розслідування завершено 11.06.2021 р., до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 притягнуто 12.07.2021 р., та позивачем було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування, а тому з огляду на вищевикладене наявні підстави для часткового задоволення позову.

"Велика Палата Верховного Суду бере до уваги те, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)». (абз. 155-159)."

Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 71516,13 грн. (201516,13 грн. 130 000 грн. = 71516,13 грн., де 201516,13 грн. матеріальний збиток, 130 000 грн. - сума страхового відшкодування за полісом).

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, згідно якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала: зокрема якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 названого Закону1961-IV, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Суд вважає, що зазначені висновки підлягають врахуванню у справі що переглядається, оскільки стосуються питання застосування підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV, яким передбачено одну й ту саму підставу для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) - неподання заяви про страхове відшкодування, але в різні строки - впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років - якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, як встановлено судом, ДТП відбулась 04.06.2020 р. Із заявою про страхове відшкодування позивач звертався 16.09.2021 р., 25.01.2022 р. та його адвокат 09.05.2022 р., а позовні вимоги до страховика заявлені 02.08.2022 р., тобто з пропуском строку передбаченого підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV, однак в межах строку позовної давності.

Тобто, за обставинами цієї справи, на думку суду, добросовісність поведінки позивача доведена, а тому суд приходить до висновку про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" страхового відшкодування в розмірі 130 000 грн.

Обгрунтування позовних вимог до страховика про пеню, відсотки та інфляційні збитки.

Враховуючи те, що позивач звернувся з заявою на виплату страхового відшкодування до відповідача, а Відповідач неправомірно не виплатив страхове відшкодування, то Відповідач зобов`язаний здійснити страхове відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, а також сплатити позивачу пеню та 3% річних.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 6-927цс16, позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 року, справа № 308/3162/15-ц.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 36.5, ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі по тексту - Закон), за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 36.2 Закону, страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування прийнято 29.09.2021 року.

Позивач звернувся до суду з позовом 02.08.2022 року.

Тому починаючи з 29.09.2021 року Відповідач зобов`язаний виплатити страхове відшкодування заподіяної шкоди з урахуванням індексу інфляції за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р., з яких 21 476,00 грн. є інфляційним збільшенням боргу.

Також, починаючи з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. Відповідач зобов`язаний сплатити

Позивачу пеню в розмірі 27 389,04 грн. та за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. - 3% річних в розмірі 3 290,96 грн., нараховані на суму 130 000 грн. страхового відшкодування (страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну).

Отже що стосується вимог позивача до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування 71516,13 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., то суд доходить таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону № 85/96-ВР. До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон № 1961-IV.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підвередила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , перевищує ліміт відповідальності страховика, тому суд дійшов висновку про те, що з ОСОБА_2 як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між розміром завданих збитків та страховим відшкодуванням у розмірі 71516,13 грн.

Судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача та сума страхового відшкодування у розмірі 130 000 грн.

Враховуючи вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду, у спірних правовідносинах майнова шкода завдана позивачу в результаті ДТП, у межах страхової суми (суми страхового відшкодування) має бути відшкодована страховиком. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо)та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що «[…] визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення».

У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст.12ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

На підставі викладеного, враховуючи, що сам факт участі в ДТП, тобто в події, яка є апріорі небезпечної для життя та здоров`я її учасників, спричиняє виникнення в особи моральних страждань, які полягають, зокрема, у відчутті страху та необхідності докладати додаткові зусилля для відновлення попереднього стану як свого здоров`я так і свого майна.

Отже, позивачу заподіяно моральну шкоду, тому суд з врахуванням вимог розумності та справедливості визначає розмір її грошової компенсації в сумі 5000,00 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 20 000 грн. (а.с.10) витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч.3 ст.3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 підтверджено доказами, а саме: копією договору про надання правничої допомоги № б/н від 09.06.2020, копією договору про надання правничої допомоги № 9 від 10.05.2022, Додаток 1 до договору №9 від 10.05.2022, Акт приймання-передачі наданих послуг від 18.07.2022, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 17 на суму 20000 грн.

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 18.07.2022, адвокатом було надано наступний перелік правових полуг (п.1.1):

1) участь як представника на досудовому розслідуванні;

2) підготовка документів до участі у судових засіданнях судів всіх інстанцій по ціивільній справі про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до роз`яснення в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн. не є співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, та підлягає зменшенню до 10 000 гривень.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" приватне про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - задоволити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 71 516, 13 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Стягнути з відповідача АТ «СГ" «ТАС» приватне на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 130 000 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. у розмірі 27 389,04 грн., суму відсотків за користування грошовими коштами за період з 29.09.2021 р. по 02.08.2022 р. у розмірі 3 290,96 грн., та інфляційні збитки у розмірі 21 476,00 грн., всього на загальну суму 182 156 грн.

Стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та АТ «СГ» «ТАС» приватне на користь держави судовий збір по 992,40 грн. з кожного.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 22.08.2006 р., РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач Приватне акціонерне товариство "Страхова Група "ТАС", пр. Перемоги, буд. 65, м.Київ, 03117, .

Повне судове рішення складено 08.05.2023 р. у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Суддя Гнатущенко Ю.В.