ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1973/23 Справа № 227/4621/21 Суддя у 1-й інстанції - Любчик В.М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/4621/21 за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради про визнання права отримати в приватну власність земельну ділянку на праві набувальної давності, зобов`язання вчинити дії, визнання фактів відведення та відношення земельної ділянки, та зобов`язання внести зміни в технічну документацію, визнання права користування земельною ділянкою, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року, постановлене у складі судді Любчика В.М., -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з даним позовом до Добропільської міської ради. Позовні вимоги обґрунтував тим, що в 1995 році він переїхав на постійне місце проживання до м. Добропілля Донецької області, займався профілактикою і лікуванням тварин, оскільки є лікарем ветеринарної медицини. У 1996 році, по АДРЕСА_1 , почав будівництво ветеринарної установи «Ветеринарний аптечно-консультаційний пункт». Для цього йому була надана в тимчасове користування земельна ділянка 0,2199 га, строком на п`ять років, що підтверджується рішенням Добропільської міської ради № 158/1 від 21 квітня 1999 року. 21 травня 1999 року позивачем було оформлено договір на вищевказану земельну ділянку, для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту, з оплатою земельного податку. Актом державної технічної комісії від 21 січня 2000 року введено в експлуатацію ветеринарний аптечно-консультаційний пункт, вбиральню, сарай, приміщення сторожа. Право власності на вказані будівлі належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 30 квітня 2003 року, номер витягу 468886, реєстраційний номер 908283, номер запису 39 в книзі 014ф. Починаючи з 2000 року, дати відкриття приватної установи «Ветеринарний аптечно-консультаційний пункт», територія установи та її приміщення знаходяться в гарному стані. Після набрання чинності нового Земельного кодексу України та Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15 травня 2003 року №742-IV, позивач з родиною, які також є ветеринарними лікарями, фактично використовують дану земельну ділянку. Збудоване приміщення за проектом має другий окремий вхід, має всі побутові приміщення та сантехнічні прилади. Після народження онука, середній син з дружиною стали на квартирний облік та на чергу на житло в м.Добропілля, облікова справа №2129 від 17 грудня 2003 року. Як необхідність для тимчасового проживання та відпочинку при змінному графіку роботи, в 2005 році позивач добавив до існуючих кабінетів (вхід №2) додаткові меблі (ліжка) та техніку, не змінюючи при цьому архітектуру та розміри самого приміщення, та з того часу використовує частину приміщення (вхід №2) як тимчасове житло біля роботи. Для того щоб поставити в кабінети додаткові ліжка, техніку та посуд, проект на перебудову самого приміщення потрібен не був. Тепер, у зв`язку з досягненням пенсійного віку і спалаху в країні захворювання COVID-19, у позивача виникла необхідність змінити структуру використання землі на ділянці, яка не задіяна площею будівлі, яка використовується під комерційну діяльність та охорону власності в цілому. Відповідно до технічного паспорту від 13 грудня 2006 року, інвентаризаційна справа №175п/1, реєстраційний №39* кн. 4ф, стор 77, приміщення вхід №1, які використовуються безпосередньо під комерційну діяльність займають площу: основна 41,3 кв.м, допоміжна 30,3 кв.м.

17.03.2021 року позивач направив відповідачу заяву про отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2199га у власність, безоплатно, для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Добропільської міської ради від 24.04.2021 року №8/7-55 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Не погоджуючись із відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Просив визнати за ним право отримати в приватну власність землю у межах ділянки обнесеної парканом по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2199га, на праві набувальної давності; зобов`язати Добропільську міську раду розглянути питання позивача на сесії про передачу йому в приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орієнтовно площею 0,2199га на праві набувальної давності, на підставі ст.344 ЦК України, ст.119 ЗК України; зобов`язати відповідача передати йому земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному користуванні позивача більше 15 років, орієнтовною площею 0,2199га, на праві набувальної давності. У подальшому, просив суд також визнати факт відведення земельної ділянки під будівництво ветеринарної установи 21.04.1999 року, що побудований ветеринарний аптечно-консультаційний пункт позивача, ліцензії та сама ліцензійна діяльність ветеринарної медицини віднесені до напрямку з надання послуг в сільському господарстві, контролювали цю діяльність органи підзвітні Міністерству сільського господарства, як органу який ліцензував діяльність з ветеринарної медицини, а земля під ветеринарним аптечно-консультаційним пунктом по АДРЕСА_1 , була і віднесена до земель сільськогосподарського призначення. Визнати факт, що ветеринарний аптечно-консультаційний пункт позивача по АДРЕСА_1 не має відношення до закладів охорони здоров`я, які будуються на землях громадської забудови, визначених позначкою 03.03. відповідно до Наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель. Зобов`язати відповідача внести зміни в технічну та іншу наявну документацію відповідача щодо землеустрою, по земельній ділянці розташованій по АДРЕСА_1 , шляхом виправлення із закладів охорони здоров`я земель громадської забудови на землі сільськогосподарського призначення. Визнати право позивача використовувати земельну ділянку вільну від будівель і споруд в межах існуючого паркану по АДРЕСА_1 , для вирощування багаторічних насаджень, фруктів та овочів, як підсобне господарство, для отримання родиною позивача додаткових продуктів харчування.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що новими позовними вимогами він просив виправити у документах та відповідях допущені помилки, а суд взяв до уваги невиправлені відомості. Суд також повинен був визначити та застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права. Дата прийняття рішення відображається в електронному суді 14.11.2022 року, тобто рішення було прийнято не в нарадчій кімнаті. Рішенням Добропільської міської ради від 21 квітня 2021 року про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ніякого відношення немає до заяви від 21 листопада 2021 року з іншим проханням, та відповідач рішення по такій заяві не приймав. Суд не має у справі документів та доказів, на підставі яких він встановив що земля під будівлями сільськогосподарського призначення віднесена до земель господарської забудови чи навпаки. Відповідь начальника відділу у Добропільському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не є експертним висновком. Суд зарахував позивача, ветеринарного лікаря, до медичних лікарів. Рішення суду про відмову в позові означає, що його установа є медичною установою. Набувальна давність в даному випадку є похідною, а передує цьому право власності на будівлю з 2003 року. Крім того, з відповіді Верховної Ради вбачається, що відповідач затвердив генеральний план міста не маючи меж міста Добропілля і тепер застосовує його вибірково. Позивач не просить виділити нову землю під будівництво, а просить землю під вже побудованими та введеними у експлуатацію будівлями, оскільки як власник має право на землю під своєю власністю. Не застосовано принцип цілісності об`єкта нерухомості спорудженого на земельній ділянці з такою земельною ділянкою. Суд також не вирішив питання про призначенні відеоконференції та не відреагував окремою ухвалою на порушення відповідачем законодавства, що полягали у застосуванні вибірковості посилання на генеральний план міста як корупційної складової.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкту до експлуатації, затвердженого рішенням виконкому Добропільської міської ради від 25 січня 2000 року, ветеринарний аптечно-консультаційний пункт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований відповідно до державних норм. Перша черга ветеринарного аптечно-консультаційного пункту (вбиральня, сарай, приміщення сторожа) готова до введення в експлуатацію (а.с.10).

На підставі рішення виконавчого комітету Добропільської ради від 21 квітня 1994 року № 158/1 ОСОБА_1 відведено в натурі земельну ділянку площею 0,2199 га для розміщення аптечно-консультаційного пункту в АДРЕСА_1 , кордони відведеного участку та червоні лінії закріплені на місцевості металевими кільцями, що підтверджується актом про відведення кордонів та червоних ліній ділянки в натурі (а.с.11).

З копії договору укладеного 21 травня 1999 року Добропільською міською радою та ОСОБА_1 вбачається, що Добропільська міська рада надає, а ОСОБА_1 приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 0,2199 га, земельна ділянка надається на умовах тимчасового користування строком на п`ять років для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту по АДРЕСА_1 (а.с.17).

На підставі рішення виконавчого комітету Добропільської міської ради № 158/1 від 21 квітня 1999 року, ОСОБА_1 надано у тимчасове користування терміном на 5 років земельну ділянку площею 0,2199 га по АДРЕСА_1 , для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту (а.с. 26).

Довідкою Добропільського міського відділу земельних ресурсів № 236 від 01 червня 2006 року встановлено нормативну грошову оцінку вищевказаної земельної ділянки у 49952,50 грн. Цільове призначення земельної ділянки для експлуатації ветеренарного аптечно-консультативного пункту, землекористувач ОСОБА_1 .

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30 квітня 2003 року вбачається, що ветеринарний аптечно-консультаційний пункт (I черга), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , підстава - рішення виконкому, дата - 02.02.2000р., №45 (а.с.28).

Факт належності ОСОБА_1 ветеринарного аптечно-консультаційного пункту за адресою: АДРЕСА_1 , також підтверджується копією технічного паспорту на громадський будинок за вищезазначеною адресою (а.с.29). До вказаного технічного паспорту додано копію плану земельної ділянки громадського будинку за даною адресою (а.с.30-32).

З відповіді Добропільської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області №1136/13 від 02.02.2017 року вбачається, що станом на 01 січня 2017 року податкова заборгованість з оплати за землю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,2199 га - відсутня (а.с.37).

З листа начальника відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №330/103-21 від 25.05.2021 встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, вид угідь - землі під громадською забудовою (а.с. 81).

Рішенням Добропільської міської ради №8/7-55 від 21 квітня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 27).

21.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільської міської ради з заявою про надання йому земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка знаходиться у фактичному його користуванні більше 15 років, у власність на праві набувальної давності.

У відповіді №03/5604-14/01/02 від 29 листопада 2021 року виконавчий комітет Добропільської міської ради зазначив, що норма щодо набувальної давності лише надає право звернення до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів, тобто фактично механізм реалізації набуття права власності на землю за набувальною давністю чинним законодавством не передбачений.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову у визнанні протиправною відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою за відсутності підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, скасуванні рішення Добропільської міської ради про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства від 21.04.2021 року №8/7-55; зобов`язанні Добропільської міської ради надати дозвіл позивачу на виготовлення технічної документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (безоплатно) орієнтовною площею 0,2199 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначених рішеннях вказано, що з огляду на наведене, місце розташування земельної ділянки, щодо якої позивач бажає отримати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення для ведення особистого селянського господарства, не відповідає Генеральному плану міста, затвердженого рішенням Добропільської міської ради від 17 квітня 2013 року №6/40-46 та Плану зонування території міста, затверджене рішенням Добропільської міської ради від 22 травня 2013 року №6/41-2, які є містобудівними документами, що визначають умови та обмеження використання території міста для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Ухвалюючи рішення від 08 листопада 2022 року, суд першої інстанції виходив з того, що давність користування спірною земельною ділянкою не надає позивачу перевагу у виділенні вказаної земельної ділянки, а лише надає позивачу право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування. Враховуючи те, що позивачу ОСОБА_1 спірна земельна ділянка надавалась у платне строкове користування, її цільове призначення належить до категорії земель житлової та громадської забудови, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Порядок набуття права власності на земельні ділянки визначений Земельним Кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Як зазначено в пунктах «б, в» частини першої статті 81 Земельного Кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно положень статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої, цієї статті). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга, цієї статті).

Статтею 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною десятою статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що спірна земельна ділянка знаходилась у нього у користуванні більше 15 років, та її слід передати йому у власність на праві набувальної давності.

Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України.

Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №729/608/17 (провадження №14-648цс18) Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним) то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що не передбачено жодних переваг для осіб, зазначених у частині першій цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України).

Ця норма надає лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Аналогічний висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 742/2916/15-ц та від 21 листопада 2018 року у справі № 569/10861/16-ц.

Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Апеляційний суд вважає, що позивач реалізував своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, передбачене ЗК України, звернувшись до Добропільської міської ради, яка компетентна вирішувати вказані питання, із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки порядок передачі земельної ділянки установлений законом - статтею 118 ЗК України, яка визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, й іншого порядку з урахуванням вимог ЗК України не передбачено.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, рішенням Добропільської міської ради №8/7-55 від 21.04.2021 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,2199 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 . Зазначене рішення визнано правомірним Донецьким окружним адміністративним судом рішенням від 12 липня 2021 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року. У даних судових рішеннях також вказано, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель житлової чи громадської забудови.

Посилання позивача на вибірковість застосування генерального плану забудови є припущенням, яке не підтверджено належними доказами.

За ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що спірна земельна ділянка надавалась у платне строкове користування, її цільове призначення належить до категорії земель житлової та громадської забудови. При цьому давність користування спірною земельною ділянкою, як підстава для задоволення позову, не є вирішальним, оскільки вказаний факт не надає позивачу перевагу у наданні земельної ділянки, а лише надає позивачу право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність.

Враховуючи наведе колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності. На переконання колегії доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Щодо зазначених апелянтом процесуальних порушень, апеляційний суд зазначає, що за ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. У даному випадку таких порушень не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: