ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5256/20 Головуючий суддя І інстанції Крівцов Д. А.
Провадження № 22-ц/818/450/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву б/н від 13 квітня 2010 року.

Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду та те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає умови договору про надання позивачем відповідачці банківських послуг, вона ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг, щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банка про їх затвердження. що підтверджується підписом відповідачки у анкеті-заяві. Умови та Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Банку, є публічною офертою, що містять умови та прави надання послуг банком його клієнтам. Заявою позичальника підтверджується, що він повністю поінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 11 березня 2020 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 108701,27 грн, з яких: 60773,80 грн заборгованість за тілом кредиту; 22770 грн - заборгованість за відсотками нарахованими за статтею 625 ЦК України, 19504,83 грн пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500 грн, процента складова 5152,44 грн.

Під час розгляду справи банк зменшив розмір своїх вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь лише заборгованість в розмірі 82029,72 грн., з яких: 60793,80 грн. заборгованість за тілом кредиту, 21235,92 грн. заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також судові втрати.

05 травня ОСОБА_1 подала відзив на позову заяву, в якій просила позов залишити без задоволення.

У відзиві вказала щодо неповідомлення її про умови кредитування та посилалася на правові висновків, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17.

Також зазначила, що позивач в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом, про що її не було повідомлено у встановленому законом порядку, що суперечить вимогам закону.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2022 року позов АТ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 26977,47 грн. та 691,29 грн судового збору

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, а тому їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема наявності у позичальника зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом. Однак, оскільки відповідачка користувалася кредитними коштами, частково здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, заборгованість за тілом кредиту в межах максимального кредитного ліміту у розмірі 26710,00 грн, яка не спростована ОСОБА_1 , підлягає стягненню з неї на користь АТ КБ «Приватбанк». Також, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, відповідачки підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми 26710,00 грн у розмірі 267,47 грн.

Враховуючи, що позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем щодо розміру відсотків, штрафів, порядку користування кредитними коштами, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення в частині вирішення спору щодо стягнення відсотків за кредитним договором та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним.

В обґрунтування скарги зазначено, що 16 квітня 2010 року відповідачці відкрито картковий рахунок та видано карту, яка в подальшому перевипускалась. На картку встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн, який в подальшому збільшений до 26710 грн.

Зазначав, що заборгованість за тілом кредиту перевищує розмір встановленого кредитного ліміту, оскільки Відповідач скористався кредитною послугою «Миттєва розстрочка», відповідно до якої клієнт має можливість купити товар або послугу в торгово-сервісних підприємствах та/або інтернет-магазинах за 30 секунд в розстрочку за кредитною карткою. Оскільки, під час списання чергового щомісячного платежу по оплаті частинами відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту.

Розрахунок заборгованості Банку за відсотками відповідачкою не спростовано, доказів, що він не відповідає умовам кредитування, з якими вона була ознайомлена та з якими фактично погодився, прийнявши оферту Банку, користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість, ОСОБА_1 не надано.

Відповідачкою підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду, де зазначено усі істотні умови договору, яка містить базову відсоткову ставку на місяць у розмірі 2,5 %, що свідчить про узгодження умов кредитування та розміру процентів.

Відповідачка не скористалася правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми частини третьої статті 360 ЦПК України.

Відповідно до статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у частині першій статті 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Враховуючи, що банком рішення суду оскаржене лише в частині відмови у стягненні відсотків, то відповідно до норми частини першої статті 367 ЦПК України в іншій частині рішення районного суду не перевіряється та не переглядається.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 13 квітня 2010 року, на підставі якою відповідачу надано кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, 29 жовтня 2018 року його було збільшено до 26710,0 грн, 13 травня 2018 року зменшено до 0,00 грн(а.с. 21).

На виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 отримала картку, яка декілька разів перевипускалась. Строк дії останньої картки - № НОМЕР_1 - червень 2022 року (а. с. 22).

ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

За розрахунком Банку станом на 11 березня 2020 року у відповідачки наявна заборгованість, яка складає 108701,27 грн, з яких: 60773,80 грн заборгованість за тілом кредиту; 22770 грн- заборгованість за відсотками нарахованими за статтею 625 ЦК України, 19504,83 грн пеня, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: фіксована частина - 500 грн, процента складова 5152,44 грн.

Згідно наведений у ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин першої-другої статті 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Відповідно до ст. 89 ІЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач, обґрунтовуючи розмір заборгованості, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана відповідачкою.

Указаною довідкою, з умовами якої погодилася відповідачка, передбачена базова процентна ставка в місяць 3%, розмір щомісячних платежів (що включає сплату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості. Термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, а саме - пеня (1) = базова процентна ставка за договором / 30 нараховується за кожний день прострочення кредиту; + пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30,00 грн в місяць, нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникнення прострочення на суму більше 50,00 грн,, розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 30 днів, а саме (500 грн. +5% від суми заборгованість по кредитному договору, із врахуванням нарахованих i прострочених процентів i комісій) (а.с. 24).

Між тим, як вбачається, виписки за договором б/н від 13 квітня 2010 року станом на 12 березня 2020 року, станом на 03 липня 2018 року баланс на рахунку відповідачки становим 954,37 грн. В подальшому нею використовувались кредитні кошти банку, за користування якими банком застосовувалась відсоткова ставка 3,5% та саме на підставі неї нараховувались списані відсотки. При цьому вказана процентна ставка сторонами погоджена не була. Окрім цього, як вбачається з вказаної виписки, заявлена до стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 60773,80 грн виникла внаслідок стягнення щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка».

АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом, не посилалося на вказані обставини як на підставу позовних вимог. У позовній заяві, банк як на підставу позовних вимог посилався саме на неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, який було укладено шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також необхідність стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитними коштами, а також штрафних санкцій, визначених відповідно до вказаних Умов та правил, а також Тарифів банку.

Відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції,

Отже, доводи апеляційної скарги, що заборгованість ОСОБА_1 перед банком виникла у зв`язку з невиконанням зобов`язання за послугою «Миттєва розстрочка» судова колегія відповідно до визначені у статті 367 ЦПК України межі апеляційного розгляду, не приймає як такі, що не були підставою позову, які розглядалися судом першої інстанції.

Крім того, доказів погодження відповідачкою умов кредитування та надання м згоди на підключення сервісу «Миттєва розстрочка» матеріали справи не містять.

Таким чином, визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 60773,80 грн не підтверджена належними доказами, а тому висновки суду про відсутність підстав для її стягнення, та відповідно, стягнення відсотків за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі, є обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив оскаржені рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростували, то відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційні скарги залишаються без задоволення, а оскаржені рішення та додаткове рішення суду - без змін.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 12 травня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.Ю. Тичкова