справа № 756/3462/20
провадження № 22-ц/824/646/2023
головуючий у суді І інстанції Баличева М.Б.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, державний реєстратор Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Красюк Дмитро Федорович, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) про витребування квартири із чужого володіння,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , приватний нотаріус КМНО Швець Р.О., державний реєстратор КП «Благоустрій Шевченківського району» Красюк Д.Ф., ЦМУ МЮ (м. Київ) про витребування квартири із чужого володіння.

В обґрунтування позову зазначали, що покійному чоловіку ОСОБА_2 та батьку ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя належала на праві власності частина квартири АДРЕСА_1 , в якій вони були зареєстровані. Однак, у лютому 2020 року вони дізналися про те, що їх було знято з реєстрації за адресою указаної квартири на підставі підробленого рішення суду. Крім того, з`ясувалося, що 26 грудня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто після смерті ОСОБА_5 внесені відомості про відчуження ним частки у цій квартирі ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 18 грудня 2001 року, який ним не укладався. В подальшому ОСОБА_4 передала частку на цю квартиру ТОВ «ОВБ-ФЛЕТ», яке продало її ОСОБА_1 .

Відомості про вчинення шахрайських дій щодо заволодіння частини квартири АДРЕСА_1 за допомогою підроблених документів за заявою ОСОБА_2 внесені до ЄРДР. В межах досудових розслідувань проведені слідчі дії та судові експертизи, якими установлено, що за життя ОСОБА_3 договору частки цієї квартири не укладав.

Оскільки спірна частка квартири вибула з володіння ОСОБА_5 поза його волею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд витребувати із володіння ОСОБА_1 на їх користь частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., державний реєстратор Комунального підприємства «Благоустрій Шевченківського району» Красюк Д.Ф., Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) про витребування квартири із чужого володіння задоволено частково.

Витребувано із власності ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 736,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Карпухін Я.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач є добросовісним набувачем зазначеного майна та законним його власником, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири (25 червня 2019 року), та його нотаріального посвідчення, в нього не було жодних сумнівів, що купівля здійснюється у дійсного власника цього майна та з його волі, оплатно та з додержанням всіх вимог у відповідності до чинного законодавства.

Звертає увагу, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача,який указує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц).

Вказує, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки: доказам відплатного придбання відповідачем спірного нерухомого майна, що долучені до обґрунтованого заперечення відповідача проти позову про витребування майна з його володіння; не було враховано пояснень третіх осіб в справі, які підтвердили суду, що право власності на предмет спору було передано виключно з доброї волі власника (спадкодавця), право власності якого було припинено на момент смерті; не було встановлено законності набуття позивачами спірного майна у володіння, а відповідно наявність ознак порушення їх прав та інтересів, а також правомірність звернення останніми до суду за захистом таких.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено чи увійшло майно, що є предметом спору до спадкової маси у спадковій справі № 649/2016 року, заведеної державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори (тобто чи входить воно до складу спадщини), адже, з огляду спадкової справи, заяви про прийняття спадщини та видані на підставі них нотаріальні документи вбачається, що вони не охоплюють спірне майно.

Вважає, що судом першої інстанції було грубо порушені вимоги процесуального законодавства, оскільки не було залучено до справи всіх спадкоємців померлого ОСОБА_5 та ТОВ «ОВБ- флет плюс».

Також вказує, що судом першої інстанції були порушені вимоги процесуального законодавства щодо належності та допустимості доказів, на підставі яких було прийнято рішення, оскільки представником відповідача під час судових слухань неодноразово ставилося питання про необхідність подання до суду для огляду оригіналів договору дарування, (т. 1 а.с. 12) та акта приймания-передачі нерухомого майна від 20 червня 2019 року (т. 1 а.с. 13), а також питання звідки у позивачів наявні оригінали документів, які за їх твердженнями є підробними, однак вказані документи не були надані для огляду.

Крім того вказує, що відповідно до вступної частини висновку експерта №14896 від 24 березня 2020 року (т. 1 а.с. 67-72) експертизу провела кандидат юридичних наук ОСОБА_6 , яка була атестована за спеціальністю 1.1 "Дослідження почерку і підписів", у 1980-1987 рр" 1991-2017 рр. працювала у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз Міністерства юстиції України, проте вступна частина поданого до суду висновку експерта не містить дати та номеру видачі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, ким видано та строку дії; свідоцтво (копія свідоцтва) про присвоєння кваліфікації експерта ОСОБА_6 до висновку експерта не додавалося. Відповідно до інформації з Реєстру атестованих судових експертів, який ведеться Міністерством юстиції України, свідоцтво № 19-11 про присвоєння кваліфікації експерта ОСОБА_6 з правом проведення почеркознавчої і автотоварознавчої експертизи, анульовано рішенням ЕКК КНДСІЕ від 3 лютого 2017 року №1.

Зазначає, що є незрозумілим посилання суду першої інстанції на матеріали декількох кримінальних проваджень щодо осіб, які не залучені жодним чином до цієї судової справи. А по цим кримінальним провадженням не прийнято жодного рішення суду.

Звертає увагу на те, що посилання на матеріали цивільної справи №756/3502/14-ц є недоречними та такими, що жодним чином не відносяться до предмету спору в справі № 756/3462/20, а отже не можуть бути взяті судом до уваги.

30 червня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Кульбіч-Калбукової С.А., в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що посилання апелянта на законність отримання права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 ,- є безпідставними, та такими, що спростовуються доказами наявними у матеріалах справи, а саме довідкою КМБТІ від 13 жовтня 2017 року, відповідно до якої 1/2 квартири була зареєстрована за померлим ОСОБА_5 ; підробленим договором дарування від 26 грудня 2018 року (факт підробки доводять: показання свідка ОСОБА_7 від 29 січня 2021 року, у яких він вказує, що продав бланк біржі «Народна» із відповідними печатками громадянину росії ОСОБА_8 , який потім і підробив підпис ОСОБА_9 на вищезазначеному договорі) реєстратор ОСОБА_10 - вносить вказаний договір до реєстру прав власності та актом приймання передачі.

Щодо наступної підстави для скасування судового рішення, яка вказана представником відповідача - є посилання апелянта на відсутність вчасного звернення ОСОБА_5 , як спадкоємців, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак дане твердження спростовується витягом із спадкового реєстру, який знаходиться у матеріалах справи, як доказ, поданий із позовною заявою, так наявний в копії спадкової справи, де зазначається, що спадкова справа № 649/2016 була заведена Другою Київською нотаріальною конторою 30 вересня 2016 року.

Зазначає, що не можна вважати серйозною підставою для скасування рішення суду, посилання апелянта на розбіжність у нібито «наявних оригіналах» та «копіях документів» щодо «Висновку почеркознавчої експертизи», оскільки, на самому початку підготовки документів до суду, за заявою представника позивачів, було здійснено почеркознавчу експертизу підпису ОСОБА_5 по копії договору дарування біржі «Народна», про що ясно зазначено у самому висновку.

Звертає увагу, що питання номеру кримінального провадження, право на розголошення якого надано слідчим Пінчук О.В. спростовується документом наявним у матеріалах справи, а саме постановою про виділення із кримінального провадження матеріалів досудового розслідування від 6 березня 2020 року зазначає, що із ЄРДР №000094 виділяється окреме кримінальне провадження № 000237, на розголошення матеріалів якого і було отримано відповідний дозвіл.

Вказує, що посилання на судове рішення 756/3502/14, яке набуло законної сили у 2016 році, було лише для того, щоб підкреслити, що до самої своєї смерті власник квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 намагався довести факт права власності на всю квартиру, а отже, подарувати квартири у 2001 році ОСОБА_4 .

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Кульбіч-Каблукова С.А. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 88-90).

5 травня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Карпухіна Я.В. електронною поштою подано заяву про відкладення, посилаючись на наявність об`єктивних причини неможливості прибуття в засідання.

Відповідно до ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки представника позивачки з таких міркувань.

По-перше, посилаючись на неможливість явки до суду та зазначивши, що він бере участь у розгляді справи призначеної Верховним Судом на 9 травня 2023 року о 10 год. 45 хв., представник відповідача не надав належних та допустимих доказів у підтвердження цієї обставини.

По-друге, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Дана справа не знаходить свого вирішення близько трьох років, що не відповідає встановленим процесуальним законом строкам і свідчить про порушення розумних строків її розгляду.

По-третє, відхиляючи клопотання про відкладення справи суд враховує, що представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій ґрунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо незаконності і необґрунтованості судового рішення та наявності підстав для його скасування.

З огляду на викладене та з метою дотримання передбачених законом розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, визнавши причини його неявки неповажними.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що спірна частка квартири вибула з володіння власника не з його волі на підставі договору, який ним не укладався, а тому це не породжувало у наступних набувачів права на її подальше відчуження.

При цьому судом було враховано, що право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 набув під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ; після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 його син ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги, спадщину у встановленому законом порядку прийняв, а також у передбаченому законом порядку від неї не відмовився, а тому суд дійшов висновку про те, що до позивачів перейшло право вимоги витребування спірної частки в квартирі відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 18 січня 1994 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, що розірваний заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва 1 квітня 2013 року (т. 2 а.с. 23). Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_5 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 2 а.с. 17).

9 жовтня 1998 року ОСОБА_5 та ОСОБА_12 придбано у рівних частинах відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 9).

За інформацією з КП КМО «КМБТІ» відповідно до даних реєстрових книг право власності на частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 1 від 9 жовтня 1998 року № 8-3379 (т. 1 а.с. 10, т. 2 а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 20).

30 вересня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до державного нотаріуса Другої київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 649/2016 року, заведеної державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , інші спадкоємці, а саме батьки спадкодавця ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надіслали нотаріально посвідчені заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_3 , а син спадкодавця ОСОБА_15 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (т. 2 а.с. 10, 29, 30, 36, 38).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За умовами встановленими у ч. 1 ст. 1269 цього Кодексу спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК України).

За змістом ст. 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1, ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що спірна частка в квартирі набута ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , тому вона не зважаючи на розірвання шлюбу між ними має право на половину від цього майна, як на частку в спільному майні подружжя, що презюмується, а також те, що ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги у визначений законом строк подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони мають право на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки він безпосередньо стосується захисту їх майнового права та інтересу.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що згідно зі змістом довідки за Формою № 3 від 5 жовтня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: дружина власника - ОСОБА_2 та син власника - ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 25).

Згідно листа Оболонського районного суду міста Києва від 18 лютого 2020 року за даними автоматизованої системи документообігу суду за період з 1 січня 2011 року по 18 лютого 2020 року позовних заяв від ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку, де б відповідачами були ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в провадженні суду не перебувало (т. 1 а.с. 19).

Висновком Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 6 березня 2020 року скасовано зняття з реєстрації з місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 94-95).

За інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 26 грудня 2018 року державним реєстратором КП «Блогоустрій Шевченківського району» Красюк Д.Ф. внесено запис про виникнення у ОСОБА_4 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування серії № А2001/0178 від 18 грудня 2001 року, виданого ТБ «Народна» (т. 1 а.с. 16).

Відповідно до змісту копії договору дарування, укладеного 18 грудня 2001 року на Товарній біржі «Народна» ОСОБА_5 подаровано, а ОСОБА_4 прийнято в дар частину квартири АДРЕСА_1 . Цей договір підписаний його сторонами та президентом Товарної біржі «Народна» Непийдою В.М. (т. 1 а.с. 12).

За актом приймання-передачі нерухомого майна від 20 червня 2019 року ОСОБА_4 передала до статутного капіталу ТОВ «ОВБ-Флет плюс», а товариство прийняло нерухоме майно, яке в подальшому буде використовуватись в його господарській діяльності, а саме частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13).

Відомості про перехід права власності на частину квартири АДРЕСА_1 до ТОВ «ОВБ-ФЛЕТ» на підставі акта прийняття-передачі нерухомого майна внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 червня 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. (т. 1 а.с. 16).

25 червня 2019 року між ТОВ «ОВБ-Флет плюс» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О., відповідно до якого товариство продало ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_1 за 210 000 грн (т. 1 а.с. 14).

Інформацію про перехід права власності на частину квартири АДРЕСА_1 до ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 червня 2019 року внесено цього дня до державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О (т. 1 а.с. 15).

Разом з цим, судом було встановлено, що відповідно до відомостей з Веб-порталу «Судова влада» у провадженні Оболонського районного суду міста Києва з 2014 року перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_18 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , треті особи приватний нотаріус КМНО Явдюк Н.А., Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 9 жовтня 1998 року, реєстраційний номер 8-3319, в частині купівлі ОСОБА_12 частини квартири недійсним; анулювання реєстрації права власності на частину вказаної квартири, яка була зареєстрована за ОСОБА_12 ; переведення прав і обов`язків покупця частини спірної квартири по договору купівлі-продажу з покупця ОСОБА_12 на ОСОБА_5 та визнання право власності на цю квартиру в цілому за ОСОБА_3 ; визнання недійсним договору дарування частини цієї квартири, укладеного між дарувальником ОСОБА_12 та обдарованою ОСОБА_18 , посвідченого приватним нотаріусом Явдюк Н.А. (а.с. 21-22).

Крім того, як вбачається з витягу з ЄРДР за № 0001806, 2 березня 2020 року Оболонським УП ГУНП у м. Києві на підставі заяви ОСОБА_2 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України стосовно можливих протиправних дій невстановлених осіб, а саме підробки документів(т. 1 а.с. 23).

Також, старшим слідчим в ОВС відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП у м. Києві Пінчук О. надано дозвіл в порядку ст. 222 КПК України на розголошення таємниці слідства в межах кримінального провадження № 0000237 від 6 березня 2020 року за ч. 4 ст. 190 КК України, а саме інформацію здобуту під час досудового розслідування (т. 1 а.с. 165а).

Зокрема протоколом огляду речей і документів від 12 липня 2019 року, старшим слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у м. Києві Пінчуком О.В., за участю понятих Настенка О.В. та Гайдая Є.О. в рамках кримінального провадження № 0000094 від 8 травня 2018 року проведено огляд та виїмку системного блоку «ASUS», на жорсткому диску якого при огляді папки «Пакет1» виявлено файл (пп. 1) «Договір КупівліНАРОД30.doc», датований 15 березня 2019 року; при перегляді якого встановлено, що це текстовий варіант договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 від 18 грудня 2001 року, укладений між членами ТБ «Народна» ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , реєстраційний № А 2001/0178 (т. 1 а.с. 170-177).

За інформацією яка міститься в протоколі допиту старшим слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП у м. Києві Пінчуком О.В 29 січня 2021 року свідка ОСОБА_7 , свідок повідомив, що у 2001 році обіймав посаду президента Товарної біржі «Народна», яка оформленням купівлі-продажу нерухомого майна не займалася. Договір дарування квартири АДРЕСА_1 датований 18 грудня 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у 2001 році не оформлював, не підписував, з даними особами не знайомий та ніколи їх не бачив (т. 1 а.с. 178-180).

Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 січня 2021 року Товарна біржа «Народна» створена 22 липня 1998 року, інформація щодо видів діяльності ТБ «Народна» в реєстраційній картці, що подавалася на реєстрацію, відсутня; 29 липня 2005 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців внесено запис про судове рішення про припинення юридичної особи, що не пов`язане з банкрутством, інших реєстраційних дій не вчинялось (т. 1 а.с. 182).

Відповідно до висновку експерта ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» №14896 від 24 березня 2020 року підпис від імені ОСОБА_5 , зображення якого міститься у рядку «дарувальник» у технічній копії договору дарування від 18 грудня 2001 року, укладеному від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , реєстраційний № А 2001/0178, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 67-72).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києві станом на 27 травня 2020 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 96).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положенням ст. 16 ЦК України права та інтереси особи захищаються, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом (ч.ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України).

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

За умовами ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117цс12 та у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №202/11730/14-ц з подібними правовідносинами, на які правильно вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що 18 грудня 2001 року ОСОБА_5 договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 на Товарній біржі «Народна» не укладав; з 2015 року він звертався до суду з позовом до іншого співвласника цієї квартири, предметом якого було оспорення набуття ним права на частку; запис до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про перехід права власності на спірну частку в квартирі на підставі договору дарування від 18 грудня 2001 року внесено державним реєстратором 26 грудня 2018 року, тобто більше ніж через два роки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна частка квартири вибула з володіння власника не з його волі на підставі договору, який ним не укладався, а тому не породжувало у наступних набувачів права на її подальше відчуження.

При цьому виходячи з того, що право власності на частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 набув під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 ; після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 його син ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги, спадщину у встановленому законом порядку прийняв, а також у передбаченому законом порядку від неї не відмовився, суд дійшов правильного висновку про те, що до позивачів перейшло право вимоги витребування спірної частки в квартирі відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на законність отримання права власності на частку квартири АДРЕСА_1 є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, а саме договором дарування Товарна біржа «Народна», який укладено 18 грудня 2001 року, за яким частина квартири ОСОБА_5 переходить до ОСОБА_4 , а отже поза волею власників іншим шляхом.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на відсутність вчасного звернення позивачів, як спадкоємців до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, оскільки вказане твердження спростовується витягом із спадкового реєстру, який знаходиться у матеріалах справи, як доказ, поданий із позовною заявою (Т.1, а.с. 11), в якому вказано, що спадкова справа № 649/2016 була заведена Другою Київською нотаріальною конторою 30 вересня 2016 року. Таким чином, зазначений витяг підтверджує, що спадкоємці звернулися до нотаріальної контори, де було відкрито спадкову справу через 18 днів після смерті ОСОБА_5 .

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутній дозвіл на розголошення таємниці слідства щодо матеріалів кримінального провадження № 0000094 від 8 травня 2018 року є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме постановою про виділення із кримінального провадження матеріалів досудового розслідування від 6 березня 2020 року із якої вбачається, що із ЄРДР № 000094 виділяється окреме кримінальне провадження № 000237, на розголошення матеріалів якого і було отримано відповідний дозвіл (Т.1, а.с. 166-167).

Таким чином, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до незгоди з висновком суду першої інстанції.

Даючи оцінку доводам позивача, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба