МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 467/403/22
Провадження № 22-ц/812/313/23
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Тищук Н.О., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року, постановлену під головуванням судді Савіна О.І. в приміщенні того ж суду, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Служба у справах дітей Арбузинської селищної ради про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

В січні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій зазначає, що донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалий час проживала з матір`ю, а саме до кінця 2021 року, після цього стала проживати з батьком та протягом всього 2022 року проживає з ним за його місцем проживання.

Рішенням Виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149 визначено спосіб участі матері - ОСОБА_1 у спілкуванні, вихованні малолітньої доньки ОСОБА_6 . Проте узгодження питань спілкування з дитиною ускладнено її батьком. Він взагалі не йде на контакт та не бажає щоб донька спілкувалася з матір`ю. Чисельні намагання узгодити час та місце спілкування безрезультатні, навіть спілкування телефоном ускладнено, оскільки батько ОСОБА_6 по декілька днів поспіль може не відповідати на дзвінки матері. Фактично відсутня можливість спілкуватися з дитиною, така поведінка може призвести до руйнування нормальних психоемоційних зв`язків між нею та малолітньою донькою.

Проаналізувавши положення статей 149, 150 ЦПК України, зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини, особисто з її матір`ю, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. Тому забезпечення позову є необхідним у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, якщо врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Посилаючись на викладене, позивачка просила вжити заходів забезпечення позову шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_5 з її матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання до винесення судом рішення, а саме: щомісячно з 14:00 год. кожної першої п`ятниці до 18:00 год. кожної першої неділі та з 14:00 год. кожної третьої п`ятниці до 18:00 год. кожної третьої неділі; кожної другої та четвертої п`ятниці 13:00 год. до 17:00 год. без присутності батька. Також просила зобов`язати ОСОБА_2 передавати малолітню доньку її матері ОСОБА_1 за місцем проживання дитини та згідно визначеного судом часу спілкування.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 14.00 години кожної першої п`ятниці до 18.00 години кожної першої неділі та з 14.00 години кожної третьої п`ятниці до 18.00 години кожної третьої неділі без присутності батька, зобов`язано батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , передавати малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання дитини: АДРЕСА_2 , згідно визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

У задоволенні заяви в іншій частині - відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду від 09 лютого 2023 року та відмовити у задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що посилання позивачки у своїй заяві про забезпечення позову на те, що відповідач створює перешкоди у виконанні рішення №149 від 30 червня 2022 року виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області, яким їй було визначено способи участі у вихованні доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає дійсності.

Зазначає, що саме ОСОБА_1 з невідомих причин зазначене рішення не виконувала. Позивачка у жовтні 2021 року виїхала за кордон, а доньку залишила батькові, який утримував її та піклувався про неї. З початку війни ОСОБА_2 разом із донькою перебували в окупованому місті Херсоні, а 06 квітня 2022 він разом із донькою виїхали з окупованого Херсона до його батьків у смт. Арбузинка Миколаївської області. По прибуттю до батьків він з донькою зареєструвались як внутрішньо переміщені особи. Поліна по теперішній час проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні, вона відвідує дитячий садочок, гурток «Виготовлення сувенірів». За місцем проживання вона має всі належні умови для проживання, навчання та розвитку, що підтверджується довідками, які додаються.

Позивачка за весь цей період часу навідала доньку лише два рази: перший - у квітні 2022 року, при цій зустрічі вона вчинила сварку, під час якої тягнула дитину за одяг та за руки, оскільки вимагала від відповідача віддати їй доньку для того, щоб вона виїхала із нею за кордон; другий - 30 червня 2022 року після засідання виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області вона мала побачення з донькою у присутності батька, який не заперечував проти цього. Матір за весь час зателефонувала доньці лише декілька разів, а тому ОСОБА_6 із часом втратила бажання із нею розмовляти, оскільки втрачено емоційний зв`язок. Батько просив доньку зателефонувати матері або ж відповідати на її дзвінки, але на даний час вона не бажає спілкуватися із матір`ю.

Тому вважає, що ОСОБА_1 , яка проживає у місті Одеса, з невідомих причин за власним бажанням не відвідувала свою доньку протягом восьми місяців. Доказів поважності причин щодо цього нею до заяви про забезпечення позову також не було надано. З урахуванням викладеного відповідач навіть при наявності бажання не міг чинити перешкод у зустрічах матері з донькою.

На думку апелянта, суд першої інстанції формально та поверхово розглянув заяву про забезпечення позову та не врахував доводів відповідача, наданих під час судового розгляду даної заяви.

Наразі між батьками малолітньої ОСОБА_6 існує спір, що стосується визначення місця проживання дитини. Позивачка має на меті вивезти доньку за межі України без згоди батька лише з однією метою, щоб отримувати допомогу на дитину, оскільки під час сімейного життя вона не працювала, а перебувала на утриманні чоловіка, який працював моряком та мав достатній заробіток. Після ж розлучення (24 червня 2021 року) невдовзі вона виїхала за кордон та свідомо залишила дитину із батьком, що підтверджує самоусунення матері від піклування та утримання малолітньої доньки. Тому відповідач вважає, що є реальна загроза вивезення доньки за межі України, що може фактично унеможливить виконання ухваленого в майбутньому можливого рішення суду в частині задоволення зустрічного позову.

Від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала суду від 09 лютого 2023 року - законною.

Не погоджується з посиланнями апелянта на те, що мати малолітньої ОСОБА_5 не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, оскільки вони не підтверджуються належними доказами. За результатами не виконання рішення Виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149, яким визначено спосіб участі матері у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки, позивачка по справі зверталася із відповідної скаргою до виконавчого органу. Проте належного реагування та контролю даного рішення не здійснено, що підтверджуються відповіддю Служби у справах дітей Арбузинської селищної ради від 21.11.2022 року вих. № 426.

Посилається, що апелянт чинить певні перешкоди, що підтверджується відповіддю ВП № Первомайського районного відділу поліції в Миколаївській області ГУНП, з якої вбачається, що ОСОБА_1 30.12.2022 року зверталася до відділення поліції, оскільки протягом трьох днів апелянт не виходив на зв`язок та не надав можливості спілкуватися позивачці з донькою навіть телефоном. З метою отримання додаткових доказів адвокатом позивачки направлено повторний адвокатський запит № 12/23 від 24 лютого 2023р., за результатами розгляду якого суду будуть надані додаткові докази за даним фактом.

Таким чином, вважає, що в даному випадку із урахуванням предмету спору заходи забезпечення позову застосовані судом в оскаржуваній ухвали є співмірними предмету спору, відповідають правам як самої дитини, так і правам її батьків, які мають абсолютні рівні права на спілкування з дитиною та участі в її житті.

Також звертає увагу, що донька сторін тривалий час проживала з матір`ю, а саме до кінця 2021 року, що не заперечується сторонами. В цей період часу мати не чинила перепон у спілкуванні доньки з батьком, а сама дитина нормально розвивалася та була забезпечена всім необхідним, мати дбала про її здоров`я, виховання та розвиток. Тобто, спілкування з матір`ю не становить жодної загрози для дитини або її розвитку.

Посилаючись в апеляційній скарзі на намір матері вивезти дитину за кордон з метою оформлення на неї виплат, апелянт не надає на підтвердження цього жодного доказу. Крім того апелянт не бере до уваги, що станом на сьогоднішній день вивезти дитину за кордон без згоди батька, яким він є, неможливо. Зазначені твердження відповідача, покладені в обґрунтування апеляційної скарги, є лише його власними припущеннями, які не можуть бути покладені в основу скасування законного судового рішення.

Також, вважає що висновок суду першої інстанції щодо необхідності підтримки емоційного контакту матері з дитиною із урахуванням предмету спору та тривалості розгляду справі є правомірним та відповідає саме найкращим інтересам дитини.

Зазначає, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду- без змін, надавши пояснення аналогічні змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що за змістом позовної заяви малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з відповідачем, який чинить позивачці перешкоди у спілкуванні з донькою. Рішенням виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149 визначено спосіб участі матері ОСОБА_1 у спілкуванні, вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 . Однак, позивачка не може реалізувати свої батьківські права, спілкуватись з дитиною, оскільки відповідач не дає можливості бачитися та спілкуватися з дитиною.

Врахувавши правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19), від 18.05.2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20), положення п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, відповідно до якого позов може бути забезпечений, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, суд дійшов висновку, що обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Так, згідно рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149 «Про вирішення спору між батьками щодо участі матері у вихованні дитини та визначення способів її участі», визначено матері дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для спілкування та виховання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступні способи участі: в телефонному режимі спілкування щодня; особисті зустрічі за місцем проживання батька з дитиною щотижнево (1 раз на тиждень); в інші дні за попередньою домовленістю з батьком дитини; наголошено, що мати може спілкуватися з дитиною лише за умови бажання самої дитини спілкуватися з нею та враховуючи стан здоров`я дитини. Надано право батькам змінювати порядок побачень з дитиною за їх взаємною згодою та з урахуванням інтересів дитини.

Однак, дане рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області, на думку позивача, не виконується.

За результатами вивчення матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відсутність стабільних контактів матері з донькою дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з нею, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому, жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування з малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом не встановлено.

Також суд виходив з того, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичної неможливості виконання рішення суду з причин повного (остаточного) розриву психологічних та емоційних зв`язків між матір`ю та донькою.

В той же час, суд вказав, що запропонований графік зустрічей матері з донькою - за її місцем проживання до винесення судом рішення, а саме: кожної другої та четвертої п`ятниці з 13.00 години до 17.00 години без присутності батька, неможливо виконати, оскільки місцем проживання позивача на даний час є м. Одеса, що знаходиться на значній відстані від місця проживання дитини смт. Арбузинка Первомайського району Миколаївської області, а зазначений проміжок часу є недостатнім для переїзду з одного населеного пункту до іншого.

Тому, суд вважав, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_5 з її матір`ю за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 14.00 години кожної першої п`ятниці до 18.00 години кожної першої неділі та з 14.00 години кожної третьої п`ятниці до 18.00 години кожної третьої неділі без присутності батька та зобов`язав батька дитини ОСОБА_2 передавати малолітню дитину - ОСОБА_5 її матері ОСОБА_1 за місцем проживання дитини: АДРЕСА_2 , згідно визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до положень частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України, пункти 2, 3 частини першої якої, в тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Враховуючи вищенаведене, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає у рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Приймаючи рішення у справі суд правильно врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 про те, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка просила суд до набрання судовим рішенням у справі законної сили, забезпечити позов шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_5 з її матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання до винесення судом рішення, а саме: щомісячно з 14:00 год. кожної першої п`ятниці до 18:00 год. кожної першої неділі та з 14:00 год. кожної третьої п`ятниці до 18:00 год. кожної третьої неділі; кожної другої та четвертої п`ятниці 13:00 год. до 17:00 год. без присутності батька. Також просила зобов`язати ОСОБА_2 передавати малолітню доньку її матері ОСОБА_1 за місцем проживання дитини та згідно визначеного судом часу спілкування.

В обґрунтування обраного виду забезпечення позову позивачка посилалася на необхідність забезпечення контакту матері з малолітньою донькою на час розгляду справи та на не виконання відповідачем рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149 «Про вирішення спору між батьками щодо участі матері у вихованні дитини та визначення способів її участі».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У справі, що переглядається, вирішуючи питання про необхідність застосування забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивачку регулярно спілкуватися з дитиною, що між ними дійсно існує спір щодо визначення місця проживання дитини.

Із пояснень сторін в суді апеляційної інстанції вбачається погіршання відносин між позивачкою та дочкою в останній час. При цьому позивачка наполягає, що це сталося після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дочки з нею та вважає, що це результат впливу відповідача на дочку, а на думку відповідача це сталося через те, що позивачка сама не спілкувалася з дитиною тривалий час і дитина втратила бажання спілкуватися з матір`ю.

Аналіз зазначених пояснень сторін та матеріалів справи свідчить про те, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю, а також про те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 127/3128/19, від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 25 серпня 2020 р. у справі № 466/2317/20.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, на думку колегії суду, слід також враховувати положення вітчизняного законодавства, зокрема те, що відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що мати, яка проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи лише в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини.

У оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи позивачки щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною, ставлення останньої до виконання своїх обов`язків, відсутність випадків, які обмежують право на таке спілкування, а також враховуючи ту обставину, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_6 .

Переглядаючи ухвалу суду, апеляційний суд враховує те, що з народження до кінця 2021р. дочка ОСОБА_6 проживала разом з матір`ю, яка піклувалася про її благополуччя та розвиток. В цей час батько дитини працював за контрактом моряком та тривалий час перебував у плаванні. Не проживання матері з дитиною певний час, починаючи з листопада 20212р., зумовлено її працевлаштуванням та перебуванням за кордоном, що було узгоджено між батьками дитини. Посилання відповідача на грубе поводження матері саме з дочкою, не підтверджено належними доказами у справі.

Таким чином, встановивши існування конфлікту та спору між позивачкою і відповідачем стосовно визначення місця проживання малолітньої дитини, а також встановивши відсутність випадків, які обмежують право матері на особисте спілкування з дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність встановлення зустрічей неповнолітньої дитини з матір`ю без присутності батька.

Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право матері на спілкування із малолітньою донькою, чи обставин, які б свідчили про спілкування матері з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало її побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом не встановлено.

Правильно суд врахував і те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд вважав за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Правомірно при цьому судом в оскаржуваній ухвалі зазначено, що про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

До доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для забезпечення позову взагалі у спосіб, зазначений в заяві про забезпечення позову, через наявність рішення виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149 «Про вирішення спору між батьками щодо участі матері у вихованні дитини та визначення способів її участі», яке, як стверджує апелянт, позивачка не виконує, апеляційний суд відноситься критично, оскільки посилання відповідача на не бажання позивачки його виконувати та спілкуватися з дочкою не підкріплені належними та допустимими доказами у справі.

Навпаки, як наявні в матеріалах справи докази, так і надані до відзиву на апеляційну скаргу докази свідчать про намагання позивачки виконувати зазначене рішення та спілкуватися з дитиною.

Зокрема, із заяви ОСОБА_1 до служби у справах дітей Арбузинської селищної ради від 06.11.2022р. вбачається, що вона з метою забезпечення дотримання найкращих інтересів дитини просила забезпечити виконання рішення Виконавчого комітету Арбузинської селищної ради Миколаївської області від 30.06.2022 року № 149. Згідно відповіді Служби у справах дітей Арбузинської селищної ради від 21.11.2022 року вих. № 426, дана заява з пропозицією зміни графіку зустрічей з дитиною була розглянута. Проте належного реагування та контролю даного рішення не здійснено, а роз`яснено зміст прийнятого раніше рішення та право у разі виникнення непорозумінь та спорів між батьками дитини у питаннях участі у вихованні, проведення зустрічей матері з дитиною, а також не виконання даного рішення звернутися з позовом до суду для вирішення спірних питань.

В той же час матеріали справи підтверджують конфліктність взаємовідносин сторін через наявність спору з ким із них повинна проживати дочка.

Не підтверджені будь-якими доказами у справі також посилання апелянта в апеляційній скарзі, що позивачка має намір вивезти дитину за кордон без згоди батька. За такого апеляційний суд відхиляє зазначені доводи, які носять характер припущення, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Безпідставним є посилання апелянта також на те, що вжиті судом заходи забезпечення позову унеможливлять виконання ухваленого в майбутньому можливого рішення в частині задоволення його зустрічного позову. При цьому колегія суддів враховує, що відповідач звернуся до суду з зустрічним позовом також про визначення місця проживання дочки ОСОБА_6 , але з ним, проте судом на даний час не вирішено питання про прийняття зустрічної позовної заяви. Більш того заходи забезпечення позову вжиті до набрання рішенням у справі законної сили, тобто вони не вирішують спір по суті заявлених вимог, а направлені лише на відновлення стосунків матері з дитиною та забезпечення рівних прав обох батьків у спілкуванні та вихованні спільної дитини до вирішення спору у справі.

Не навів відповідач у апеляційній скарзі обґрунтованих доводів і про те, що зустрічі дитини із матір`ю, можуть призвести до негативних наслідків для стану дитини.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просила застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Проаналізувавши всі викладені вище обставини у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що в силу положень ст. 375 ЦПК України підстави для скасування ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року