Номер провадження: 22-ц/813/4473/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів :

головуючої Орловської Н.В.

суддів Пузанова Л.В.

Бездрабко В.О.

секретар Зєйналова А.Ф.к.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 р. у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, вселення та про відшкодування моральної (немайнової шкоди),

ВСТАНОВИВ:

08.10.2020р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Одеська міська рада, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, вселення та про відшкодування моральної (немайнової шкоди).

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебував у спільній частковій власності ОСОБА_5 із ідеальною часткою 31/100 та ОСОБА_6 із часткою 69/100.

За життя співвласники уклали мирову угоду, що затверджена ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 09.08.1993р.у справі №2-725/1993.

За змістом ухвали про затвердження мирової угоди у власність ОСОБА_5 виділено 31/100 частини домоволодіння, яка складається з приміщень: 2-1 (житлова кімната), І (коридор), Б (літня кухня), Г(сарай), Д (сарай), Е (навіс); а також у власність ОСОБА_6 виділено 69/100 частин домоволодіння, які складаються з приміщень: 1-1 (коридор), 1-2 (житлова кімната), 1-3 (житлова кімната), В (сарай), Ш (сарай), 3 (сарай), И (вбиральня), К (душ).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку спадкування набули право власності на 31/100 вказаного житлового будинку у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2019р., зареєстрованого у встановленому законодавством порядку.

Решта 61/100 належала на праві власності ОСОБА_6 , а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування по 69/200 набули відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , але за життя своїх спадкових прав не оформив.

10 лютого 2020р. позивачі зареєстрували своє постійне місце проживання у належній їм на праві власності 31/10 частині домоволодіння, проте відповідачі чинять перешкоди у їх вселенні, оскільки за відсутності правових підстав користуються усім будинком.

Протиправними діями відповідачів порушено право власності та можливість користуватись належним позивачам нерухомим майном, що спричинило заподіяння моральної шкоди. ОСОБА_4 , як співвласник будинку, не надає доступу до помешкання, вставила замок у хвіртку та не надає ключів від нього позивачам. ОСОБА_1 не є власником житлового будинку, самовільно зайняв приміщення будинку, що на праві власності належать позивачам, та відмовляється виконати вимогу про їх звільнення.

У зв`язку із викладеним просили усунути перешкоди у користуванні належним позивачам майном шляхом виселення ОСОБА_8 та членів його сім`ї із 31/100 частини житлового будинку , а саме приміщень 2-1 (житлова кімната), І (коридор), Б (літня кухня), Г і Д (сараї), Е (навіс) . Вселити у ці приміщення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На відшкодування моральної шкоди просили стягнути із ОСОБА_4 25 000 грн, із яких на користь ОСОБА_2 - .20 000 грн. та на користь ОСОБА_3 - 5000грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 65 000 грн., із яких на користь ОСОБА_2 - 50 000 грн., та ОСОБА_3 - 15 000 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 р. позовні вимоги задоволено.

Суд вирішив:

Усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 31/100 (тридцять однією сотою) часткою житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з приміщень 2-1 (житлова кімната), І (коридор), Б (літня кухня), Г(сарай), Д (сарай), Е (навіс), відображених у Технічному паспорті, від 20.12.2019 р., шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та членів його сім`ї з вказаних приміщень житлового будинку.

Вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом

з членами сім`ї та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 до житлового будинку АДРЕСА_1 , а

саме до приміщень: 2-1 (житлова кімната), І (коридор), Б (літня кухня), Г (сарай), Д (сарай), Е (навіс), відображених у Технічному паспорті, від 20.12.2019 р.

Стягнути на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди у загальному розмірі 70000,00 грн.: із ОСОБА_4 у розмірі 20000,00 грн. та з ОСОБА_1 , у розмірі 50000,00 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди, у загальному розмірі 20000,00 грн: із ОСОБА_4 у розмірі

5000,00 грн. та з ОСОБА_1 , у розмірі 15000,00 грн.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати: сплачений судовий збір в сумі 3423грн. 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі 15100 гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати: сплачений судовий збір, в сумі 3363грн. 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15100 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати повністю і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права і процесуального законодавства. Так, судом не враховано, що позивачі жодного дня у спірному житловому будинку не проживали, а свідоцтво про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 отримали лише 19.12.2019р., тобто з пропуском строку для прийняття спадщини.

В порушення процесуального законодавства судом відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про витребування спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 .

Крім того, позивачі починаючи із липня 2013р. неодноразово намагались вселитись у спірний будинок, тоді як належних документів про наявність у них права власності на його частину не мали. Також у ході розгляду справи не було надано належних доказів про те, що ОСОБА_9 проживає у спірному будинку та чинить перешкоди позивачам, а тому висновки суду про вчинення останнім протиправних дій, внаслідок яких заподіяна моральна шкода, а також її розмір суперечать фактичним обставинам та нормам матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини. Також помилковим є висновок суду щодо розподіл судових витрат, зокрема розмір витрат на правову допомогу значно завищений.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Атаманчук Наталія Сергіївна, яка діє від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги заперечує, просить залишити її без задоволення та зазначає, що свідоцтво про право на спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 отримані у відповідності до норм матеріального права. Правомірність набуття позивачами прав власності на успадковану 31/100 частину житлового не заперечена.

Вважає, що факт проживання ОСОБА_9 у зазначеному будинку підтверджено наявними у справі письмовими доказами, заявами до суду, у яких ОСОБА_9 зазначає своє фактичне місце проживання у спірному приміщенні, що є відмінним від реєстрації його місця постійного проживання.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції постановив рішення, яким позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , задовольнив повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати і постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених позивачами не тільки до нього, а й ті вимоги, що заявлені до іншого відповідача, а саме ОСОБА_4 .

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 своїм правом на оскарження рішення суду скористалась, подала апеляційну скаргу, але згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 08.12.2022р., яка набула чинності, у відкритті апеляційного провадження відмовлено.

За наявності наведеної ухвали апеляційного суду та відсутності у ОСОБА_1 повноважень діяти від імені ОСОБА_4 та оскаржувати судове рішення у частині щодо вирішення її прав та обов`язків, рішення суду у цій частин не може бути предметом апеляційного перегляду.

Таким чином, предметом апеляційної перегляду є рішення суду у тій частині, що стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 , зокрема, його виселення із 31/100 частини будинку, вселення позивачів та стягнення на їх користь моральної шкоди і судових витрат.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку спадкування у рівних частках набули право власності на 31/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцеві на підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 09.08.1993р, та ухвали цього ж суду про виправлення описки від 20.09.2019р. (справа №2-725/1993), у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2019р., та реєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.12.2019р. (а.с. а.с.25-27 т.1).

ОСОБА_10 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.12.2005р після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право власності на 69/200 частин цього ж будинку, що в цілому закінчений будівництвом на 100%, але не зданий в експлуатацію, та належали спадкодавцеві на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 09.08.1993р. (справа №2-725). Право власності ОСОБА_4 на 69/200 частин домоволодіння зареєстровано 20.07.2007р. В КП ОМБТІ. (а.с.28-33 т.1).

Крім того, судовим рішенням встановлено, що попередні співвласники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому порядку уклали мирову угоду щодо встановлення порядку користування житловим будинком, за якою 31/100 частин, що належить ОСОБА_5 , складається із приміщення 2-1 в будинку літ. А, та господарських споруд літ. № Б,Г,Д,Е (а.с.14-16).

Я вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень, наданих в ході розгляду справи, порушення своїх прав ОСОБА_1 позивачі пов`язують із тим, що відповідач протиправно, без їх згоди користується належними їм приміщеннями будинку та чинить перешкоди у вселенні.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідачі посилались на відсутність у позивачів правових підстав для володіння спірним нерухомим майном, оскільки не визнають законність виданого їм свідоцтва про право на спадкування після ОСОБА_5 , що вважали достатньою підставою для відмови у наданні доступу до належних позивачам приміщень.

Судом встановлено і вбачається із наявних у справі доказів, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , проте фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву від 06.01.2021р., письмових поясненнях від 11.02.2021р., наданих за особистим підписом відповідачів, місцем свого проживання ОСОБА_1 зазначив саме спірний житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.75-84, 86, 147-156 т.1).

За змістом вказаних пояснень відповідачі стверджували, що ОСОБА_1 проживає у спірному будинку. (а.с. 79,152). При цьому, останні зазначали, що використовують для проживання належні відповідачці 69/200 частин, проте факт використання належних позивачам 31/100 частин будинку (кімната 2-1, коридор -1) та господарських споруд літня кухня Б., сараї Г, Д, навіс Е останні не спростували і належні докази не надали.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Враховуючи наведені обстави справи щодо підстав виникнення у сторін прав власності на спірне нерухоме майно, а також відсутність згоди спадкодавця ОСОБА_5 та позивачів на користування будь-ким із відповідачів частиною домоволодіння, що належить їм на праві власності, права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як власників 31/100 житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, у приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Суд першої інстанції встановив, що позивачі з моменту набуття права власності на 31/100 житлового будинку на законних підставах, в порядку спадкування, позбавлені можливості використання житла для власного проживання, де зареєстровані із 10.02.2020р., оскільки відповідачі чинять перешкоди у вселенні.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Оскільки позивачі є власниками 31/100 спірного будинку, а відповідач ОСОБА_1 проживає у ньому без дозволу власників, без реєстрації або укладення відповідного договору, чим перешкоджає позивачам у повній мірі реалізовувати своє право власності, тому суд дійшов вірного висновку про застосування до даних правовідносин та захисту прав позивачів відповідно до вимог статті 391 ЦК України. Такий висновок узгоджується із усталеною позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах. (постанова від 22.08.2018 у справі № 583/3745/16-ц).

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності набуття позивачами прав власності на 31/100 частин домоволодіння не спростовують вказаний висновок суду, оскільки право власності позивачів не є предметом спору у даній справі, тоді як порушення прав власності останніх є достатньою підставою для їх відновлення у визначений судом спосіб.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині стягнення з ОСОБА_9 коштів на відшкодування позивачам моральної шкоди, загальний розмір яких визначений судом 65 000 грн., із яких на користь ОСОБА_2 стягнуто 50 000 грн, а на користь ОСОБА_3 15 000грн.

У відповідності до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61 1132св22).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У справі, що переглядається, суд встановив, що позивачам завдано моральної шкоди, яка полягала у неможливості користуватися власним житлом, необхідністю звертатися до органів поліції і суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того, щоб відповідачі виконували вимоги закону.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду перешої інстанції. Проте, врахувавши дії позивачів та відповідача ОСОБА_9 за встановлених у справі обставин, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір грошової компенсації моральної шкоди, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 до 10 000 грн. і на користь ОСОБА_3 до 5000 грн.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині неспівмірності визначеного судом розміру компенсації витрат позивачів на правову допомогу, що стягнуті з ОСОБА_9 .

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності закріплений у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат позивачами надано:

копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги з АО «Акуліч і партнери» (а.с.53-56); Також надано детальний опис послуг і їх вартість узгоджені сторонами, акти підтвердження виконаних робіт, підтвердження їх оплати ( а.с.4-27 т.2)

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у суді першої інстанції відповідачами подано відзив на позовну заяву, де зазначаться, зокрема, про неспівмірність розміру витрат на правову допомогу. (а.с.75-84).

Відповідно до умов договору про правову допомогу сторони погодили розмір оплати за складання позовної заяви 1000 грн за годину. Згідно акту виконаних робіт встановлено, що час складання позову становить 6 годин. У справі представником позивачів подана одна позовна заява, однак оплата вартості цієї роботи визначена із розрахунку по 6 годин роботи кожному та, відповідно, врахована плата 12 000 грн., що не відповідає умовам договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що адвокатом складено один запит на адресу ОСНКМ Троїцький в м. Одесі щодо реєстрації осіб у спірному житловому будинку, тоді як із наданої відповіді вбачається, що запитувана інформація не віднесена до повноважень вказаної установи. (а.с. 35).

Стягнення подвійної оплати за виконання вказаних послуг суперечить умовам договору про правову допомогу, укладеної із позивачами. Отже, оплата такої послуги в розмірі 6500 грн не підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_9 .

Апеляційний суд зауважує, що виходячи із критерію складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для позивачів, реальності адвокатських витрат, та з урахуванням їх дійсності та необхідності, розмір гонорару на правову допомогу, визначений позивачами, є завищений щодо відповідача ОСОБА_9 .

Таким чином, сума стягнення підлягає зменшенню із 15100 грн до 8000 грн.

На підставі викладеного, ст. 23, 1167 ЦК України, керуючись ст.ст. 141, 367, 376, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2022 р. в частині стягнення з ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_2 із 50 000 грн до 10 000 грн, та на користь ОСОБА_3 із 15 000 грн до 5000 грн, а також зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь позивачів суми компенсації витрат на професійну правничу допомогу із 15 100 грн до 8000 грн.

В решті рішення суду у оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 23 березня 2023 року.

Головуюча: _________________ Н.В.Орловська

Судді: _________________ В.О.Бездрабко

_________________ Л.В.Пузанова