№ 188/1464/22
провадження 2/201/1462/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих і виплачених сум, коштів та судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області 06 грудня 2022 року звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих і сплачених сум допомоги по вагітності та пологам і судових витрат, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Ухвалою суду за клопотанням позивача було замінено Управління виконавчої дирекції ФСС України в Луганській області на його правонаступника ГУ ПФУ в Луганській області. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 з 24 вересня 2018 була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець та знаходилась на обліку у Лисичанському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (Лисичанське відділення) як страхувальник-роботодавець, яка одночасно була і застрахованою особою.

23 лютого 2021 року КНП «Лисичанська багатопрофільна лікарня» Лисичанської міської ради відповідачу видано листок непрацездатності АДЕ № 192148 з 23 лютого 2021 року до 28 червня 2021 року у зв`язку з вагітністю і пологами на 126 календарних днів (70 календарних днів до передбачуваного дня пологів і 56 - після).

Перебуваючи у відпустці по вагітності і пологах відповідач 24 лютого 2021 року припинила підприємницьку діяльність фізичної особи- підприємця. 02 березня 2021 року відповідач звернулась до Лисичанського відділення із заявою щодо виплати їй допомоги по вагітності та пологах за умовами Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування України застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або незалежної професійної діяльності.

За заявою відповідача на підставі наказу Лисичанського відділення «Про призначення матеріального забезпечення» від 10 березня 2021 року № 80-ОД та наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 22 квітня 2021 року № 136- ОД відповідачу призначено та виплачено допомогу по вагітності та пологах згідно листка непрацездатності АДЕ № 192148 за період з 23 лютого 2021 року до 28 червня 2021 оку у сумі 24 835.86 грн. (платіжне доручення № 994 від 22 квітня 2021 року).

Перевіркою діяльності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області та його відділень за період з 01 квітня 2019 року по 01 квітня 2021 року, проведеною у період з 31 травня 2021 року по 16 червня 2021 року Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, встановлено факт зайвого призначення та виплати допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_1 ..

Таким чином, відповідачці ОСОБА_1 були надміру виплачені бюджетні кошти в сумі 24 638.75 грн.. Термін повернення вказаних надміру виплачених бюджетних коштів встановлено і відповідачем не виконано: вказані кошти не повернуто. На теперішній час вказана сума надміру нарахованих бюджетних коштів не повернута.

Отже, вказані гроші відповідачем отримані і використані в інтересах сім`ї, кошти отримані безпідставно, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Позивач просив стягнути з відповідача вказану безпідставно отриману суму грошей, судовими витратами, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 проти позовних вимог заперечувала, оскільки вказані позивачем дані і документи були надані управлінню відразу з написанням відповідної заяви, про що надано докази, ніякої інформації не приховувала і додатково не повинна була надавати, отже закон не порушувала, тому не погодився з викладеними в позові обставинами, просила в позові відмовити, не заперечував проти розгляду справи за наявними матеріалами по закону і проти розгляду справи за її відсутності.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом відповідно до позовної заяви з`ясовано, що відповідач ОСОБА_1 з 24 вересня 2018 була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа - підприємець та знаходилась на обліку у Лисичанському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (Лисичанське відділення) як страхувальник-роботодавець, яка одночасно була і застрахованою особою. Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витяг з Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України надаються до позовної заяви додатками № 11 та №15 відповідно.

23 лютого 2021 року Комунальним некомерційним підприємством «Лисичанська багатопрофільна лікарня» Лисичанської міської ради відповідачу видано листок непрацездатності АДЕ № 192148 з 23 лютого 2021 року до 28 червня 2021 року у зв`язку з вагітністю і пологами на 126 календарних днів (70 календарних днів до передбачуваного дня пологів і 56 - після).

Перебуваючи у відпустці по вагітності і пологах відповідач 24 лютого 2021 року припинила підприємницьку діяльність фізичної особи- підприємця, про що свідчать Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань та витяг з Єдиної інформаційно-аналітичної системи Фонду соціального страхування України, які надані до позовної заяви додатками № 11 та № 15 відповідно.

02 березня 2021 року відповідач звернулась до Лисичанського відділення із заявою щодо виплати їй допомоги по вагітності та пологах за умовами Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування України застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або незалежної професійної діяльності, затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України № 54 від 10 жовтня 2017 року.

Зазначений порядок визначає умови надання Фондом матеріального забезпечення застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця або незалежної професійної діяльності та відсутності правонаступника за страховими випадками, які настали до їх ліквідації (реорганізації), у період роботи (здійснення діяльності) застрахованих осіб відповідно до абзацу другого частини першої статті 30 Закону №1105-ХІУ за видами матеріального забезпечення: допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною); допомога по вагітності та пологах; допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві).

За заявою відповідача на підставі наказу Лисичанського відділення «Про призначення матеріального забезпечення» від 10 березня 2021 року № 80-ОД та наказу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 22 квітня 2021 року № 136- ОД відповідачу призначено та виплачено допомогу по вагітності та пологах згідно листка непрацездатності АДЕ № 192148 за період з 23 лютого 2021 року до 28 червня 2021 оку у сумі 24 835.86 грн. (платіжне доручення № 994 від 22 квітня 2021 року).

Перевіркою діяльності управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України у Луганській області та його відділень за період з 01 квітня 2019 року по 01 квітня 2021 року, проведеною у період з 31 травня 2021 року по 16 червня 2021 року Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, встановлено факт зайвого призначення та виплати допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_1 .

Отже позивач вважає, що відповідачці ОСОБА_1 були надміру виплачені бюджетні кошти в сумі 24 638.75 грн.. Термін повернення вказаних надміру виплачених бюджетних коштів встановлено і відповідачем не виконано: вказані кошти не повернуто. На теперішній час вказана сума надміру нарахованих бюджетних коштів не повернута.

Отже, вказані гроші відповідачем отримані і використані в інтересах сім`ї, кошти отримані безпідставно, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач з 24 вересня 2018 року була

зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та

громадських організацій як фізична особа-підприємець та знаходилась на обліку у Лисичанському

відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (Лисичанське відділення) як страхувальник-роботодавець, яка одночасно була і застрахованою особою. 23 лютого 2021 року Комунальним некомеріцйним підприємством «Лисичанська багатопрофільна лікарня» Лисичанської міської ради відповідачу виданий листок непрацездатності АДЕ № 192148 від 23 лютого 2021 року до 28 червня 2021 року у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 календарних днів (70 календарних днів до передбаченого дня пологів і 56 після).

В позові також вказується, що 24 лютого 2021 року відповідач припинила свою підприємницьку діяльність. 02 березня 2021 року відповідач звернулась до Лисичанського відділення із заявою щодо виплати їй допомоги по вагітності та пологам за умовами Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування України застрахованим особам у разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації, припинення підприємницької діяльності затвердженого Постановою правління Фонду соціального страхування України № 54 від 10 жовтня 2017 року. За заявою відповідача їй була призначена та виплачена допомога по вагітності та пологам за період з 23 лютого 2021 pоку no 28 червня 2021 року сумі 24 835.86 грн.

При цьому позивач вважає, що допомога по вагітності і пологам повинна призначатись відповідачу з дня настання страхового випадку до дня припинення підприємницької діяльності, тобто за 1 календарний день в сумі 197.11 грн. За таких обстави позивач просить стягнути зайво виплачені кошти в розмірі 24 638.75 гривень.

Ознайомившись зі змістом позову, матеріалами справи та наданими доказами, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на викладене:

Щодо правомірного отримання допомоги по вагітності та пологам: відповідно до п. 13.14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції станом на дату призначення виплати відповідачу) страхові ризики: за соціальним страхуванням від нещасного випадку - обставини, внаслідок яких може статися нещасний випадок або професійне захворювання; за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - обставина, внаслідок якої застрахована особа або члени її сім`ї можуть тимчасово втратити засоби існування та потребувати матеріального забезпечення або надання соціальних послуг згідно з цим Законом.

Суб`єкти соціального страхування - застрахована особа, члени її сім`ї або інша особа у випадках, передбачених цим Законом, страхувальник та страховик.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 16 Закону Застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не і передбачено законом.

Вказаною нормою визначений період, коли в особи виникає право на отримання матеріальної допомоги, а саме з настанням страхового випадку в зайняття підприємницькою.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону страхові випадки за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону матеріального забезпечення або соціальних послуг.

Отже, з настанням страхового випадку в період в період зайняття підприємницькою діяльністю у відповідача виникло право на отримання такої допомоги, в незалежності від подальшого припинення такої діяльності.

В своїй позовній заяві позивач вказує, що відповідач була зареєстрованою особою- підприємцем з 24 вересня 2018 року та відповідно сплачувала страхові внески.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів.

Нормами Закону не передбачено право Фонду скорочувати суму виплати, оскільки Закон чітко вказує, що допомога виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та Законом не передбачені випадки, що така допомога може надаватись за певну кількість днів в залежності від того продовжує застрахована особа підприємницьку діяльність чи припинила таку діяльність.

В той же час, позивач вказує, що допомога по вагітності та пологам повинна була бути призначена відповідачу лише за 1 (один) календарний день, що не передбачено умовами Закону. позивач не має права та повноважень скорочувати період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відповідно не має повноважень зменшувати суму допомоги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Отже, застрахованою особо є як та особа, що сплачує внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, так і та особа яка їх сплачувала, а тому відповідач має право на отримання допомоги у зв`язку з настанням страхового випадку, а саме у зв`язку з вагітністю та пологами, навіть за умови, що після настання страхового випадку відповідач припинила свою підприємницьку, оскільки матеріальна допомога по вагітності та пологам є компенсуючою виплатою, оскільки компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами (ч. 1 ст. 25 Закону).

Відповідно до абз. 2-4 ч. 1 ст. 30 Закону допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах застрахованим особам (у тому числі тим, які здійснюють підприємницьку чи іншу діяльність та одночасно працюють на умовах трудового договору) надається за основним місцем роботи (діяльності) та за сумісництвом (наймом) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі ліквідації (реорганізації) підприємства, установи, організації матеріальне забезпечення за страховими випадками, які настали до їх ліквідації (реорганізації), виплачується застрахованим особам їх правонаступником, а в разі відсутності правонаступника - робочим органом Фонду за місцем здійснення обліку ліквідованого підприємства, установи, організації як страхувальника.

У період проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця або зняття з обліку після припинення діяльності особами, які провадять незалежну професійну діяльність, матеріальне забезпечення за страховими випадками застрахованим особам призначається та виплачується робочим органом Фонду за місцем здійснення обліку такої діяльності чи реєстрації місця проживання таких осіб у порядку, встановленому правлінням Фонду.

Отже, Законом передбачено, що у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, матеріальне забезпечення за страховими випадками застрахованим особам призначається та виплачується робочим органом Фонду за місцем здійснення обліку такої діяльності.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що допомога по вагітності та пологам не підлягала виплаті відповідачу після настання страхового випадку та за період після припинення такої діяльності, оскільки Законом передбачено, що у випадку припинення зайняття підприємницькою діяльністю, виплата допомоги проводиться Фондом та жодних умов для припинення такої виплати Закон не містить.

За таких обставин, позивач намагається інтерпретувати Закон на власний розсуд, що не робить такі аргументи позивача обґрунтованими. В Постанові ВС від 07 лютого 2019 року по справі № 754/216/17, Верховний Суд зазначив: «...Разом з цим, колегія суддів зазначає, що кожна вагітна жінка має право на отримання допомоги по вагітності та пологам. Водночас порядок отримання і розмір цієї допомоги залежить від статусу жінки. Зокрема, є особливості надання цієї допомоги: для працюючих (застрахованих) жінок, жінок- підприємців і не застрахованих жінок. Право застрахованої особи на отримання допомоги по вагітності та пологах передбачено Законом № 1105-ХІУ, а положення вказаного Порядку № 37, який є підзаконним нормативно- правовим актом обмежує можливість реалізації такого права, що суперечить принципу верховенства права. Конституцією України гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46). А людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3)».

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження.

Повідомлення про відмову в призначенні допомоги із зазначенням причин відмови та порядку оскарження видається або надсилається заявникові не пізніше п`яти днів після винесення відповідного рішення.

Позивач самостійно призначив допомогу по вагітності та пологам, не надав відмову в її призначенні, а тому підстав для її стягнення відсутні.

Відповідно до абз. 4 ч. 32 Закону надміру виплачені суми матеріального забезпечення за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності внаслідок зловживань з боку застрахованої особи або членів її сім`ї стягуються з них у судовому порядку.

Отже, надміру сплачені суми матеріального забезпечення підлягають стягненню виключно у випадку зловживань з боку застрахованої особи. Натомість, в своєму позові позивач не посилається на такі зловживання та не надає жодного доказу виявлення таких зловживань, а натомість вказує, що перевіркою діяльності управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області та його відділень за період з 01 квітня 2019 року по 01 квітня 2021 року, проведеною в період з 31 травня 2021 року по 16 червня 2021 року, Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України встановлено факт зайвого призначення та виплати допомоги по вагітності та пологах ОСОБА_1 ..

За таких обставин, позивач посилається на результати перевірки саме діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області та такою перевіркою не встановлені жодні зловживання саме зі сторони відповідача, а тому відсутні підстави для стягнення з останньої будь-яких коштів.

Відповідно до долученої позивачем заяви відповідача від 02 березня 2021 року, остання просила виплатити листок непрацездатності по вагітності та пологах у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності з 24 лютого 2021 року. Отже, відповідач просила виплатити їй допомогу саме у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності та така допомога була виплачена, а тому позивач знав про той факт, що підприємницька діяльність відповідача є припиненою та позивач прийняв рішення про виплату допомоги, а тому можна стверджувати, що в діях відповідача відсутні будь-які зловживання.

Крім того, позивач долучив до позову Наказ № 80-ОД від 10 березня 2021 року на підставі якого прийняте рішення про призначення та виплату відповідачу допомоги. Зазначений Наказ не скасований, не визнаний судом недійсним, а отже допомога виплачена відповідачу у відповідності та на підставі Закону та підстав для її стягнення відсутні.

Звертаємо на себе увагу і те, що відповідачу було відмовлено в наданні державної допомоги сім`ям з дітьми по причині того, що середньомісячний дохід, до якого була врахована допомога по вагітності та пологах перевищувала рівень прожиткового мінімуму для сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо відсутності законодавчих підстав для стягнення допомоги по вагітності та пологам з відповідача: відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України) не підлягає поверненню безпідставно

набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Натомість, позивач не посилається на жодні обставини, які випливають із відповідної норми ЦК України. Зокрема, позивач не зазначає про те, що допомога виплачувалась на користь відповідача під примусом, а так само не зазначає та не надає відповідних доказів того, мала місце рахункова помилка, оскільки відповідач отримала допомогу на підставі листка непрацездатності, де вказана кількість днів непрацездатності, а скорочення їх кількості Законом не передбачено. Позивач також не надає жодних доказів того, що допомога по вагітності та пологам відповідач отримала в результаті недобросовісності відповідача.

За таких обставин та в силу положень ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню виплачена на користь відповідача сума допомоги по вагітності та пологам на підставі ст. 1215 ЦК України.

Аналогічна позиція узгоджується з позицією Верховного суду, викладеній в Постанові ВС, викладеній в Постанові від 30 січня 2018 року № 363/1226/16-ц, яка зводиться до наступного: «...Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування статті 1215 ЦК України, оскільки судом не встановлено факту недобросовісного набуття відповідачем надміру виплаченої заробітної плати, як не встановлено рахункової помилки, унаслідок чого такі кошти поверненню не підлягають...».

В Постанові ВС від 20 червня 2018 року №501/2500/15-ц суд вказав наступне: «...До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюваться до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа№ 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа№ 473/2859/17...».

З огляду на відсутність будь-яких доказів того, що позивач нарахував на користь відповідача допомогу по вагітності та пологах в результаті примусу, в результаті рахункової помилки та/або в результаті недобросовісних дій відповідача позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В Постанові ВС від 01 лютого 2017 року № 753/18948/15ц суд виклав правову позицію, яка зводиться до наступного: ...Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана поверну потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, але за умови відсутності: а) рахункової помилки зі сторони платника; б) недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com Б.г.І. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року).

Відповдачка не тільки не приховувала цю інформацю, а і надала її відразу та не зобов`язана була її дублювати, отже не вчиняла протиправних дій і допомогу отримувалва правомірно, на час розгляду судом спору фактично відсутній предмет спору, оскільки це була помилка працівників самого позивача, тому суд вважає за можливе в задовоенні позову відмовити і з цих підстав.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У справі «Zolotas проти Греції» (№2) від 29 січня 2013 року Європейський суд з прав людини зазначив, що суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin I Perihan Sahin проти Туреччини, № 13279/05, параграф 56, 20 жовтня 2011 року)».

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

З огляду на вищевикладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань (надання достовірних відомостей в декларації, заяві чи інш.). Отже вимога позивача про стягнення коштів не ґрунтується на вимогах закону.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором.

Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, поніс витрати, але через відмову в задоволенні позову вказана сума не стягується. Згідно з ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

При таких обставинах суд вважає можливим Головному управлінню ПФ України в Луганській області в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих і виплачених сум, коштів та судових витрат відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 202, 204, 207, 526, 530, 611, 625, 627 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Головному управлінню Пенсійного фонду України в Луганській області в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованих і виплачених сум, коштів та судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -