П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023року м. Київ

Справа №758/6589/20

Провадження № 22-ц/824/2226/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 01 березня 2023 року

Повний текст постанови складено 03 березня 2023 року

Київський апеляцій суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Тетяна Олександрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кікеною Павлом Ігоровичем, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року, ухваленого у складі судді Ларіонової Н. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Тетяна Олександрівна, про визнання недійсним договору та скасування запису,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2007 року у справі № 2-1438/08 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за нею права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом, належить частина земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:181:0027.

Зазначала, що частина земельної ділянки, що належить їй на праві власності, незаконно вибула з її володіння до ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 13 березня 2013 року, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т. О. Цим же нотаріусом за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер :91:181:0027.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)

№ 46163865 від 27 березня 2019 року було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень в інтересах ОСОБА_1 . Мотивом для відмови у проведенні державної реєстрації є суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, оскільки згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:181:0027 є відповідач.

Вказувала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 станом на дату укладення Договору дарування земельної ділянки від 13 березня 2013 року, знали про те, що співвласником цієї земельної ділянки є позивач, ввели в оману приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберу Т. О., ОСОБА_3 не отримував згоди позивача на відчуження всієї земельної ділянки, що призвело до рейдерського захоплення права власності позивача в частині частки від земельної ділянки.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визнати договір дарування земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсним та скасувати відповідний запис про право власності.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Представником відповідача - адвокатом Скрипським В. Р. подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків пропущення строку позовної давності.

Відзив мотивовано тим, що судове рішення, на яке посилається позивач, як на підставу права власності на частину земельної ділянки не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах. Право власності на частину земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, а тому позивач повинна була звернутися до відповідного суб`єкта державної реєстрації. Стверджував, що у позивача досі не виникало право власності на цю частину земельної ділянки, оскільки за останньою не було зареєстровано право власності, позивач ухилялася від такої реєстрації, а тому ОСОБА_1 на підставі рішення

Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року не є співвласником земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:181:0027. ОСОБА_3 є єдиним власником всієї земельної ділянки, кадастровий номер :91:181:0027, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку № 85-2-01335 від 24 травня 2002 року.

У заяві про застосування наслідків пропущення строку позовної давності представник відповідача зазначав, що позивачу ще у листопаді 2013 році було відомо про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач пропустила строк звернення до суду більше ніж на чотири роки.

Від представника позивача - адвоката Кікени П. І. надійшла відповідь на відзив у якій вказує, що ОСОБА_3 був присутній у судових засіданнях у справі

№ 2-1438/08, а тому йому було відомо про рішення у цій справі, на підставі якого частина земельної ділянки належить позивачу. Відповідач знала про існування рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року у справі № 2-1438/08, оскільки неодноразово між сторонами спору велись переговори щодо викупу частини будинку та частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Від представника відповідача - адвоката Скрипського В. Р. надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому останній вказував що твердження позивача про введення в оману приватного нотаріуса Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберу Т. О. є лише міркуванням позивача та не підтверджується доказами, та зазначав, що вибуття майна із володіння ОСОБА_1 не відповідає дійсності.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 , яка не отримала державний акт на земельну ділянку, не здійснила державну реєстрацію права на нерухоме майно, не була наділена правами власника на розпорядження цим майном.

29 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кікена П. І. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва

від 08 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування земельної ділянки ввели в оману приватного нотаріуса, оскільки обоє знали, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року у справі № 2-1438/08, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2009 року, встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини та визнано за нею в порядку спадкування за законом (після смерті її матері ОСОБА_4 ) право власності на частини земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:181:0027. Чинним законодавством не передбачено обмежень часовими рамками щодо обов?язку реєстрації права власності. Суд першої інстанції передчасно зробив висновки щодо дійсності договору дарування. Оспорюваний договір дарування не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірною земельною ділянкою. Тобто дії відповідача та ОСОБА_3 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Щодо строків позовної давності, заявник вказує, що ОСОБА_1 позивачка вперше дізналась про порушення свого права 27 березня 2019 року при отриманні відмови у державній реєстрації права власності на частину спірної земельної ділянки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 29 липня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05серпня 2022 року витребувано з Подільського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 758/6589/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення.

19 серпня 2022 року матеріали цивільної справи № 758/6589/20 за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення повернуто до Подільського районного суду міста Києва для вирішення питання про усунення виявлених недоліків, та встановлено строк для їх усунення протягом десяти днів з дня отримання матеріалів справи.

Ухвалою Подільського районного суду мста Києва від 28 вересня 2022 року справу повернуто до Київського апеляційного суду, яким здійснюється апеляційне провадження у справі № 758/6589/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення.

30 вересня 2022 року матеріали цивільної справи № 758/6589/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кікени П. І. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кікеною П. І., на рішення Подільського районного суду міста Києва

від 08 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя

особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т. О., про визнання недійсним договору та скасування рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

01 листопада 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Скрипський В. Р. через засоби поштового зв?язку подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки позивачка ще у 2013 році достовірно знала про факт укладення спірного правочину. Задовольнивши заявлені позовні вимоги, суд тим самим позбавить відповідача зареєстрованого права власності в цілому, а не в частині земельної ділянки, на яку фактично претендує позивач. Звертає увагу на те, що з 16 січня 20202 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає. Одночасне пред?явлення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) та про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції є помилковим, оскільки такі вимоги є взаємовиключні. У відзиві також вказано, що судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Аргументи заявника про введення нотаріуса в оману є безпідставними.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кікена П.І. підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Скрипський В.Р. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що батьками позивача по справі - ОСОБА_1 , є подружжя: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі державного акту про право власності на земельну ділянку № 85-2-01335 від 24 травня 2002 року, земельна ділянка загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 .

У 2008 році ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Київське міське управління юстиції, Головне управління земельних ресурсів у м. Києві, Відділення державного казначейства у Подільському районі м. Києва, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадщину спадкодавця ОСОБА_4 .

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року у справі № 2-1438/08 за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом визнано право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2009 року у справі

№ 22-265/09 рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року залишено без змін.

У 2011 році ОСОБА_3 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про скасування усиновлення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 лютого 2011 року у справі № 2-189/11, усиновлення ОСОБА_1 усиновлювачем ОСОБА_3 скасовано.

03 березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т. О. Цим же нотаріусом за відповідачем зареєстроване право власності на земельну ділянку кадастровий номер :91:181:0027 у державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 335086, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 861761 від 13 березня 2013 року.

Позивач, через свого представника, 21 березня 2019 року звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Урдюк О. Ю. для проведення державної реєстрації права власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

27 березня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на частину земельної ділянки, та у відповідності до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 46163865 від 27 березня 2019 року, підставою такої відмови є встановлення суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Як встановлено державним виконавцем, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана земельна ділянка була відчужена попереднім правонабувачем та зареєстрована іншою особою.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо позовних вимог про визнання договору дарування недійсним

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 посилалась на те, що укладеним спірним договором дарування земельної ділянки порушено її права як співвласника спільної часткової власності земельної ділянки, згоди на відчуження якої вона не надавала.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20) зроблено висновок про те, що «Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку».

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частина друга стаття 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів справи відомо, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2009 року, у справі № 2-1438/08 за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, визнано право власності на частину земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Судові рішення набрали законної сили.

Таким чином Київським апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником частини земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Отже, власником іншої частин земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

Виділ в натурі вказаних часток не проводився.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час укладення спірного договору дарування були співвласниками спільної часткової власності земельної ділянки загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на яких поширюється дія статті 358 ЦК України, яка встановлює правило щодо здійснення права спільної часткової власності.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником певної частини майна.

За правилами статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що відчуження одним із співвласником спільної часткової власності нерухомого майна, на яке поширюється право спільної часткової власності, можливе лише за згодою іншого співвласника спільної часткової власності такого майна, оскільки в протилежному випадку буде порушено право на власність іншого співвласника спільної часткової власності право гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Київським апеляційним судом встановлено, що за обставин цієї справи,

ОСОБА_3 , який є власником частин земельної ділянки загальною площею

0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , згідно договору дарування

від 13 березня 2013 року відчужив (подарував) ОСОБА_2 всю вищеназвану земельну ділянку, в тому числі і частку, яка належить ОСОБА_1 на підставі рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2009 року, згоду на відчуження якої позивачка не надавала.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року зі справи № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/7164/19.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки в момент вчинення спірного правочину (укладення договору дарування від 13 березня 2013 року) ОСОБА_3 не було дотримано вимог, передбачених ЦК України, а саме не отримано згоди від ОСОБА_1 на відчуження належної їй частки земельної ділянки, Київський апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору дарування від 13 березня 2013 року недійсним в частині дарування 1/4 частки земельної ділянки, оскільки під час його укладення не дотримано вимог чинного законодавства, що призвело до порушення права ОСОБА_1 на власність, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимог про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 також просила скасувати внесений 13 березня 2013 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дереберою Т.О. до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:861761 від 13 березня 2013 року, запис, номер якого 335086, про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0,0306 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :91:181:0027, дата державної реєстрації земельної ділянки 24.05.2002, з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5.

Надаючи оцінку заявленим вимогам, Київський апеляційний суд враховує таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV (тут і далі - в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зазначене положення закону обумовлено тим, що суд вирішує спір про право. Скасування державної реєстрації речових прав повинно бути пов`язано з підставою для проведення такої реєстрації, з одночасним визнанням того, хто набуватиме це право. Сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності.

При розгляді справи цієї категорії суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини).

Положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у чинній нині редакції) передбачено, що якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав.

Чинна нині редакція абзацу другого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV встановлює, що у разі якщо в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень.

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV.

Отже, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Враховуючи наведене, та те, що ОСОБА_1 своє право власності на частку земельної ділянки до її відчуження за договором дарування від 13 березня 2013 року не зареєструвала, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора не призведе до поновлення її порушених прав, а відтак Київський апеляційний суд констатує, що заявлені ОСОБА_1 вимоги в цій частині не є ефективним способом захисту порушеного права, а відтак задоволенню не підлягають.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Суд має право відмовити в задоволенні позову лише через те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту. Відповідний висновок викладено в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського судувід 07 квітня 2021 року у справі № 924/199/20.

При цьому Київський апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Щодо строку позовної давності

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 просила застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що про існування спірного договору дарування ОСОБА_1 було відомо ще у 2013 році.

Надаючи оцінку вказаним аргументам сторони відповідача, Київський апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_1 дізналась про порушене своє право 27 березня 2019 року внаслідок відмови у державній реєстрації права власності на частину земельної ділянки, а з цим позовом звернулась у червні 2020 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності, то строк позовної давності позивачем не пропущено.

Є безпідставними аргументи сторони відповідача проте, що судове рішення не є підставою виникнення права власності, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19 (провадження № 61-16069св20)).

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року відповідно до правил статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Кікени П. І., скасування рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2022 року та ухвалення у справі нового судового рішення про часткове задоволення позову, судові витрати в розмірі 2 102,00 грн, які понесені ОСОБА_1 у зв?язку поданням позову та у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (судовий збір) слід стягнути з

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Кікеною Павлом Ігоровичем, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08червня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Тетяна Олександрівна про визнання недійсним договору та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в частині дарування ОСОБА_2 1/4 частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0306 га, кадастровий номер :91:181:0027, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5, посвідчений 13 березня 2013 року приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребереою Тетяною Олександрівною та зареєстрованого в реєстрі за №865.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

2 102, грн судових витрат, понесених у зв?язку з поданням позову та переглядом справи у суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна