Справа № 336/3998/23
Провадження № 2-н/336/909/2023
УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

11 травня 2023 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Звєздова Н.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу, в якій просить стягнути з боржника ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі однієї чверті усіх видів доходу боржника щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття з щорічною індексацією.

Вивчивши заяву про видачу судового наказу та додані до неї документи, суд приходить до наступних висновків.

Завдання наказного провадження зводяться до прискорення вирішення справ, предметом яких є вимоги, пов`язані зі стягненням з боржника грошових коштів.

До характерних ознак наказного провадження належать: документальність, тобто наявність письмових доказів, що підтверджують вимоги заявника, які є безспірними, спрощеність та відсутність цивільної процесуальної форми (без виклику та участі сторін).

Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

У заяві ОСОБА_1 зазначила, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 в обґрунтування чого надала Акт підтвердження фактичного проживання, виданого головою квартального комітету №94 м. Запоріжжя ОСОБА_4 .

Однак, належним доказом зареєстрованого місця проживання фізичної особи є довідка відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону засвідчує довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Таким чином, з наведеного вбачається, що зареєстрованим місцем проживання, відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеної особи є адреса, зазначена довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З наданих суду матеріалів вбачається, що заявницею при зверненні з вказаною заявою до суду не було надано визначених законодавцем письмових доказів, якими б підтверджувалось, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно має зареєстроване відповідно до вимог законодавства України місце проживання разом з заявницею.

З огляду на вищевказане, заявниця, звертаючись з вказаною заявою до суду порушила вимоги ст. 163 ЦПК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Разом з тим, суд роз`яснює заявниці про її право звернутись з відповідними вимогами до суду в порядку позовного провадження, під час розгляду якого судом будуть встановлюватись відповідні обставини по справі, як то місце проживання дитини.

Роз`яснити заявниці, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. 163, 165, 166, 260 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про видачу судового наказу з вимогою про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Н.С. Звєздова