КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/19962/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6733/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Вікторія Леонідівна про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 06 квітня 2008 року приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л. за реєстровим № 253, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000.

В обґрунтування позову зазначав, що в період з 05 квітня 2018 року по 19 квітня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров`я України». Після лікарні і до кінця листопада 2018 року ОСОБА_4 проживав у сестри ОСОБА_2 , після чого у своєї племінниці ОСОБА_1 .

У подальшому позивачу стало відомо, що його квартира належить на підставі договору дарування відповідачу ОСОБА_3 , яка є донькою його племінниці.

Позивач дізнався адресу нотаріуса, у якого був посвідчений договір дарування та 11 лютого 2019 року приватний нотаріус КМНО Ткаченко В.Л. за заявою позивача видала йому копію вказаного договору. До того дня позивач ніколи не був у цього нотаріуса.

Відповідно до копії договору дарування від 06 квітня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л., реєстровий № 253, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач стверджує, що договір дарування не укладав та не підписував.

Під час укладання договору дарування від 06 квітня 2018 року він знаходився на лікуванні в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров`я України», який знаходиться в Київській області в м. Ірпінь на відстані 24,7 км від робочого місця нотаріуса.

Вважає, що підпис на договорі зроблений не ним, а іншою особою та є підробленим. З вказаного приводу позивач подав заяву про вчинення кримінального правопорушення, про що Солом`янським УП ГУ НП внесені відомості до ЄРДР №0006236 за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України (т. 1 а.с. 1-9).

У вересні 2019 року представник відповідача - адвокат Хахула М.О. подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем не надано доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме висновку експерта, який би підтверджував, що підпис на договорі дарування від 06 квітня 2018 року не належить ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 55-59).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦМУМЮ (м. Київ) від 03 липня 2020 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 204).

З матеріалів спадкової справи № 657/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що його правонаступниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яких було залучено до участі у справі як правонаступників позивача.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. про визнання недійсним договору дарування - відмовлено (т. 2 а.с. 135-138).

Не погодившись з рішенням районного суду, 21 лютого 2023 року ОСОБА_1 направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визнати договір дарування від 06 квітня 2018 року за реєстровим номером № 253 недійсним (т. 2 а.с. 178-188).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи. Так, сторони та третя особа не давали пояснень в судовому засіданні, а позивачу не було надано вступне слово. Вказувала, що нотаріусом не було надано до суду примірник оспорюваного договору дарування та заяви ОСОБА_4 про видачу копії договору на виконання ухвали про витребування документів для проведення судової почеркознавчої експертизи. Внаслідок цього експертами не було повністю з`ясовано чи підписував ОСОБА_4 договір дарування.

Вважає, що на момент укладення договору дарування волевиявлення ОСОБА_4 на укладення вказаного договору не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки він не був присутній під час його укладання за адресою приватного нотаріуса. На час укладення договору дарування ОСОБА_4 перебував у важкому стані на стаціонарному лікуванні в Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров`я України» та не покидав медичної установи. Суд першої інстанції не з`ясував чи перебував ОСОБА_4 в приміщенні, що є робочим місцем приватного нотаріуса, який посвідчував договір дарування від 06 квітня 2018 року за № 253 та чи установив нотаріус волевиявлення ОСОБА_4 щодо укладення договору дарування.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Пустовий Б.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 , її представник - адвокат Хахула М.О. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_2 повідомлена 18 квітня 2023 року про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення. Повідомлення Приватного нотаріуса Київського МНО Ткаченко В.Л. повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця знаходження від вказаної особи до суду не надходили (т. 2 а.с. 208-215).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 квітня 2018 року укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 253 (т. 1 а.с. 13).

Відчужувана квартира АДРЕСА_2 належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ЖЕУ-2 Південно-Західної залізниці міста Києва 23 травня 1994 року згідно з розпорядженням від 23 травня 1994 року № 752 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації від 31 травня 1994 року і записано в реєстрову книгу за № 4165.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 2, 4 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 вказаної статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом оспорюваного договору дарування від 06 квітня 2018 року цей правочин укладений між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_3 , договір підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса КМНО Ткаченко В.Л. в м. Києві (т. 1 а.с. 13).

Звертаючись з позовом ОСОБА_4 заперечував підписання договору дарування квартири та посилався на те, що з 05 квітня 2018 року по 19 квітня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у Державному закладі «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністерства охорони здоров`я України», на підтвердження чого надав медичну карту стаціонарного хворого (т. 1 а.с. 14-15, 101-142).

Поряд з цим, за наданим до районного суду повідомленням головного лікаря Державного закладу «ВКМРКЦ МОЗ України» - ОСОБА_7, згідно заяви ОСОБА_4 від 06.04.2018 року на ім`я лікуючого лікаря ОСОБА_6 , яка міститься в медичній карті стаціонарного хворого № 674, ОСОБА_4 просив надати дозвіл бути відсутнім у медичному закладі 06 - 07 квітня 2018 року у зв`язку з сімейними обставинами (смерть дружини) та згідно запису лікаря на цій заяві ОСОБА_4 перебував в закладі (т. 1 а.с. 100).

Позивач ОСОБА_4 , а у подальшому його правонаступники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , стверджували, що підпис в договорі дарування від 06 квітня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л., виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

На підтвердження своїх вимог позивач ОСОБА_4 подав до районного суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 153-156).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (1601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) (т. 2 а.с. 29-31).

26 листопада 2021 року Київський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України повідомив про неможливість проведення судової експертизи у зв`язку з відсутністю у розпорядженні експерта оригіналу досліджуваного документу та порівняльних зразків підпису (т. 2 а.с. 50).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року в справі призначено судову почеркознавчу експертизу,проведення якої доручено Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (1601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) (т. 2 а.с. 82-84).

Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-22/7744-ПЧ від 09 червня 2022 року підпис від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконаний в графі «Дарувальник» розділу «ПІДПИСИ» наданого на дослідження договору дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 06 квітня 2018 року приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л., зареєстрований в реєстрі за № 253 - виконаний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 109-115).

Відповідно до пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

З висновку експерта вбачається, що на експертизу надано: об`єкт дослідження, а саме оригінал договору дарування квартири від 06 квітня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ткаченко В.Л. за № 253; умовно-вільні зразки підпису та почерку ОСОБА_4 , які розміщені у наступних документах в оригіналі: заповіті від 12 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Парфеньонок Т.Є. від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , угоді про надання правових послуг адвоката від 07 лютого 2019 року, довіреності від 17 жовтня 2019 року за реєстровим № 1920, договорі № 04/02/2019 про надання юридичних послуг від 04 лютого 2019 року укладеного між ТОВ «Юридична компанія «Право» та ОСОБА_4 , заяві-повідомленні суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних від 04 лютого 2019 року, заяві про вчинення злочину від 18 лютого 2019 року, заяві на ім`я головного лікаря Державного закладу «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр» від 04 червня 2019 року (т. 2 а.с. 109).

Надаючи оцінку зазначеному висновку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що експертизу проведено з дотриманням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачами не доведено недійсності договору дарування квартири належними та допустимими доказами, оскаржуване рішення районного суду є законним і обґрунтованим, тому скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги, що на момент укладення договору дарування волевиявлення ОСОБА_4 на укладення вказаного договору не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки він не був присутній під час його укладання за адресою приватного нотаріуса, а перебував на стаціонарному лікуванні, апеляційний суд відхилив з тих підстав, що висновком експерта № СЕ-19/111-22/7744-ПЧ від 09 червня 2022 року встановлено, що підпис на договорі дарування виконаний саме ОСОБА_4 , а не іншою особою.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта надати пояснення, які вона за її твердженням не могла надати до районного суду, клопотань про призначення додаткової та повторної експертизи позивач в суді першої інстанції не заявляв.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, доводи апелянта про порушення нотаріусом вимог законодавства під час посвідчення правочину, відсутність вільного волевиявлення у дарувальника на укладення договору, у т.ч. за станом здоров'я та перебуванням на лікуванні, фактично є іншими підставами визнання оспорюваного правочину недійсним, які позивач в цьому провадженні не заявляв.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачами судові витрати мають бути віднесені на їх рахунок.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 12 травня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова