ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4802/23 Справа № 200/1881/18 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д. Космачевської Т.В.

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Бабушкніського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської обласної ради про позбавлення батьківських прав ( суддя першої інстанції Цитульський В.І., повний текст рішення складено 13 березня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської обласної ради про позбавлення батьківських прав, в якому просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав по відношенню до їх малолітнього сина ОСОБА_4 .

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 третя особа Управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про позбавленнґя батьківських прав, в якій просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав у відношенні малолітнього ОСОБА_4 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 березня 2023 року зустрічна позовна ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа Управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про позбавленнґя батьківських прав була залишена без розгляду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Адміністрація Шевченківського району Дніпровської обласної ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем було в повній мірі доведено, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина та у їх взаємовідносинах були наявні прояви жорстокості (психологічне та фізичне насилля) зі сторони матері.

Наголошує, що поведінка відповідачки яка підтверджується матеріалами справи вказує про те, що вона жорстко поводиться з дитиною та не виконує своїх обов`язків щодо виховання сина.

ОСОБА_2 просив рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 по 2015 року.

Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

05 травня 2013 року ОСОБА_3 надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 до України у супроводі батька ОСОБА_1 .

У 2013 році ОСОБА_1 виїхав з сином ОСОБА_4 на територію України до батьків та до постійного місця проживання не повернувся.

На території України дитина ОСОБА_4 відвідував заклади дошкільної роботи та школу, про що свідчать відповідні довідки (Т.1 а.с.43, 44, 47, 48)

Актом обстеження житлових умов проживання дитини складеного 21 листопада 2016 року, встановлено, що у дитини є всі необхідні умови для проживання: власна кімната з ліжком, письмовим столом, шафою для книжок, ігрова кімната та іграшки. (Т.1 а.с.49)

Згідно висновку психолога №38 від 03.02.2017 встановлено що розвиток дитини ОСОБА_4 відповідає віковій нормі, проте він має високий рівень особистісної тривожності, знижену здатність до вербалізації емоційних станів та знижену мотивацію. (Т.1 а.с.50)

В свою чергу відповідачка також надала акт обстеження квартири №4018 від 29.11.2016 за адресою АДРЕСА_1 в якому викладений висновок, що квартира відповідає загальноприйнятим санітарним нормам та для дитини створені гарні умови проживання. (Т.1 а.с.137)

Крім того, надала довідки про доходи з 2016-2017 роки з яких вбачається, що ОСОБА_3 мала стабільний дохід. (Т.1 а.с. 139-140)

Рішенням Тушинського районного суду м. Москва від 30 травня 2017 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 2009 року народження разом з матірю ОСОБА_3 (Т.1 а.с. 146-150)

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року ухвалено відібрати у ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути матері - ОСОБА_3 . Надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 громадянину Російської Федерації без згоди батька ОСОБА_1 в супроводі матері ОСОБА_3 до Російської Федерації. (Т. 1 а.с. 151-152)

Рішення набрало законної сили 23.05.2017 та не оскаржувалося.

Разом з тим, станом на 2019 рік рішення суду про відібрання дитини лишилося не виконане, згідно актів державного виконавця потрапити до будинку проживання ОСОБА_1 та його батьків де мешкає дитина не можливо.

09 серпня 2019 оку відповідачка звернулася до відділу поліції з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

До матеріалів справи долучені висновки органів опіки, які були складені в різний час та мають суперечливий зміст.

Так в рішенні суду від 11.05.2017, описано висновок Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування, в якому позовні вимоги про відібрання дитини у ОСОБА_1 та його батьків та надання дозволу матері перетнути кордон України з дитиною без згоди батька вважають обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. (Т.1 а.с.156)

Також, до матеріалів справи долучений висновок відділу соціального захисту населення району Мітіно, в якому викладено доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 з матір`ю. (Т.1 а.с. 132)

Шевченківський районний у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування склав 24 лютого 2020 року висновок №13/15-31 в межах позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 . Зміст якого полягає у можливості позбавлення батьківських прав останньої, конкретних підстав такого рішення не встановлено.

04 січня 2023 року складено ще один висновок №4/3-4 аналогічний складеному 24 лютого 2020 року.

Обидві сторони долучити до матеріалів справи фотокартки, які засвідчують гарне відношення до дитини, проведення часу з ним та в комфортний стан дитини поряд з батьком чи матір`ю.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері батьківства.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження№ 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні. Мати проти позбавлення батьківських прав заперечувала, про що вказувала у відзиві на позову заяву та поданням власної позовної заяви про позбавлення батьківських прав позивача.

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року справа № 200/4459/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про відібрання та повернення дитини матері, надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, було встановлено, що позивач протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з сином відповідачем шляхом вивезення дитини до України та неповернення її в термін, вказаний у Згоді від 05.05.2013 року.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже та обставина, що ОСОБА_1 створює перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні з сином встановлена судом та не підлягає доказуванню, а тому апеляційний суд вважає, що доводи позивача, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків є безпідставиними та спростовуються наданими доказами у справі.

Доводи позивача щодо зловживання відповідачкою спиртними напоями, що, на його думку, свідчить про небезпечні умови для морального виховання дитини, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази на підтвердження зазначених обставин є недостатніми для підтвердження того, що відповідачка страждає на алкогольну залежність, поводить себе жорстоко по відношенню до дитини чи ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкніського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 25 травня 2023 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи