Провадження № 22-ц/812/513/23 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року м. Миколаїв Справа № 490/4815/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі представника відповідача - Григорян О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державна продовольчо -зернова корпорація України» на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 23 лютого 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

22 червня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - АТ «ДПЗКУ») про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи позову обґрунтовував тим, що він обіймав посаду начальника Миколаївського регіонального управління № 3 департаменту закупівель АТ «ДПЗКУ». 24 травня 2021 року наказом в.о. голови правління АТ «ДПЗКУ» № 517-к його було звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП (у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників).

Однак з прийнятим рішенням відповідача він не згоден та вважає звільнення незаконним, оскільки підстави для звільнення були фактично відсутні, а його не працевлаштовано.

04 березня 2021 року він отримав персональне попередження від 02 березня 2021 року. Відповідно до якого його посада скорочувалась, а йому було запропоновано зайняти одну з вакантних посад згідно додатку. Відповідно до наданого додатку серед вакантних посад була посада директора Миколаївського портового елеватору, на яку він погодився в той же день, на примірнику попередження написав, що «попередження отримав, на запропоновану вакантну посаду, згідно додатка, директора Миколаївського портового елеватору, згоден». Аналогічний напис він зробив на примірнику відповідача додатку до попередження.

13 травня 2021 року він отримав запрошення до участі на засіданні профспілкового комітету профспілкової організації АТ "ДПЗКУ".

18 травня 2021 року він взяв участь на засіданні профспілкового комітету, під час якого його було повідомлено, що отримано його згоду на переведення на посаду директора Миколаївського портового елеватора, але не можуть цього зробити, оскільки йому було надано невірний додаток вакансій.

Разом з тим, 20 травня 2021 року він отримав телефонний дзвінок з відділу кадрів АТ "ДПЗКУ" з проханням написати заяву про переведення його з займаної посади на посаду директора Миколаївського портового елеватора, яку він того ж дня написав та направив поштою на адресу відповідача.

Однак 24 травня 2021 року відповідачем було прийнято наказ про його звільнення.

Отже, його було попереджено про наступне звільнення, запропоновані вакантні посади, він погодився на одну з посад, але його не переведено на запропоновану посаду, а було звільнено без будь-яких пояснень.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ АТ "ДПЗКУ" від 24 травня 2021 року № 517-К про звільнення його з посади, поновити його на посаді начальника Миколаївського регіонального управління № 3 департаменту закупівель АТ "ДПЗКУ" та стягнути на його користь з АТ "ДПЗКУ" середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Центрального районного суду від 18 лютого 2022 року позов задоволено.

Скасовано наказ АТ "ДПЗКУ" від 24 травня 2021 року № 517/к «Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Миколаївського регіонального відділу регіонального управління № 3 департаменту закупівель з 25 травня 2021 року.

Стягнуто з АТ "ДПЗКУ" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 25 травня 2021 року по 18 лютого 2022 року включно в сумі 154 602 грн 25 коп. з утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з АТ "ДПЗКУ" на користь держави судовий збір у розмірі 2 545 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів наявність правових підстав для поновлення на роботі на посаді, з якої його було незаконно звільнено, а тому наказ АТ "ДПЗКУ" від 24 травня 2021 року № 517/к «Про звільнення ОСОБА_1 " з посади є таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання, а позивач поновленню саме на посаді начальника Миколаївського регіонального відділу регіонального управління № 3 департаменту закупівель з 25 травня 2021 року.

Крім того, позивачу у зв`язку із незаконним звільненням на підставі статті 235 КЗпП належить до виплат середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 25 травня 2021 року по 18 лютого 2022 року включно в сумі 154 602 грн 25 коп.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «ДПКЗУ» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що АТ «ДПКЗУ» при звільненні позивача порушило вимоги статті 49-2 КЗпП у зв`язку із наступним.

Відповідно до положень Статуту товариства Правління АТ «ДПКЗУ» самостійно визначає штатний розпис Товариства, а голова Правління його затверджує.

З врахуванням зазначеного було прийнято наказ АТ «ДПКЗУ» від 12 лютого 2021 року № 5-шр відповідно до якого відбулося скорочення штату та чисельності працівників АТ «ДПКЗУ. З 15 лютого 2021 року, було скорочено посаду начальника Миколаївського регіонального відділу регіонального управління № 3 департаменту закупівель АТ «ДПКЗУ».

АТ «ДПКЗУ» своєчасно та належним чином повідомило позивача про наступне вивільнення, ОСОБА_1 надавався перелік всіх вакантних посад Товариства протягом періоду його попередження, з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду, та від яких він відмовився.

Разом із цим, заяву позивача про переведення його з займаної посади на посаду директора філії АТ «ДПКЗУ» Миколаївський портовий елеватор від 20 травня 2021 року Товариство отримало лише 25 травня 2021 року, тобто вже після прийняття наказу від 24 травня 2021 року № 517/к «Про звільнення ОСОБА_1 ", згідно якого позивача було звільнено з посади начальника Миколаївського регіонального управління № 3 департаменту закупівель АТ «ДПКЗУ».

До того ж станом на дату написання заяви про переведення, а саме 20 травня 2021 року, посада директора філії АТ «ДПКЗУ» Миколаївський портовий елеватор не була вакантною, оскільки в період з 26 квітня 2021 року по 24 вересня 2021 року, а в тому числі 18 травня 2021 року, на посаді директора філії АТ «ДПКЗУ» Миколаївський портовий елеватор працював ОСОБА_3 , що підтверджується наказом АТ «ДПКЗУ» від 26 квітня 2021 року № 454-К «Про переведення ОСОБА_3 » та наказом АТ «ДПКЗУ» від 24 вересня 2021 року № 815-К «Про звільнення ОСОБА_3 » про що позивачу повідомлялося.

На день слухання справи, відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , працював в АТ "ДПЗКУ" з 25 вересня 2018 року по 23 травня 2021 року на посаді начальника Миколаївського регіонального відділу регіонального управління № 3 департаменту закупівель.

Згідно з наказом від 12 лютого 2021 року № 5-шр " Про зміни в організації виробництва і праці та введення в дію штатного розпису апарату управління АТ "ДПЗКУ" з метою оптимізації чисельності персоналу, підвищення ефективності управління АТ «ДПЗКУ» на виконання наказу від 29 січня 2021 № 6 "про затвердження організаційної структури АТ "ДПЗКУ" та протоколу засідання правління АТ «ДПЗКУ» від 10 лютого 2021 року було затверджено штатний розпис АТ «ДПЗКУ» згідно із додатком, та введено його в дію з 15 лютого 2021 року.

Згідно нового штатного розпису, Миколаївський регіональний відділ увійшов до Регіонального управління № 4 департаменту торгівельної діяльності і складав 4 посади менеджерів.

Відповідно до наказу від 02 березня 2021 № 254/1-к в.о. голови Правління відповідача "Щодо попередження працівників апарату управління АТ "ДПЗКУ" про можливе вивільнення" - на виконання наказу від 12 лютого 2021 № 5-шр , на підставі статей 49-2, 40 КЗпП України з огляду на можливе скорочення працівників апарату управління - попередити про можливе звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України працівників апарату управління АТ "ДПЗКУ" згідно з Додатком, відповідно до якого вказана посада начальника відділу Миколаївського регіонального відділу ОСОБА_1 підлягала скороченню.

Відповідно до персонального попередження від 02 березня 2021 року ОСОБА_1 було 04 березня 2021 року повідомлено, що відповідно до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та наказу АТ «ДПЗКУ» від 12 лютого 2021 року № 5-шр був затверджений та введений у дію з 15 лютого 2021 року новий штатний розпис АТ «ДПЗКУ», у якому скорочена посада, яку він обіймає.

У зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників попереджено, що позивач може бути звільнений з посади за пункту 1 статті 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня отримання цього попередження, а також запропоновано зайняти вакантні посади згідно із додатком з прийняттям рішення щодо переведення на одну з вказаних посад, а також зазначено, що протягом 3-х днів слід прийняти рішення щодо переведення на одну з вакантних посад.

Також до персонального попередження позивачу було долучено перелік 328 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», в тому числі до апарату управління, з якими ОСОБА_1 був ознайомлений 04 березня 2021 року .

ОСОБА_1 особисто розписався про отримання попередження та перелік вакантних посад 04 березня 2021 та на обох документах написав, що "на запропоновану вакантну посаду, згідно додатка, директора Миколаївського портового елеватора згоден".

20 травня 2021 року була отримана згода профкомітету первинної профспілкової організації АТ "ДПЗКУ" на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності - згідно подання від 30 квітня 2021 року в.о. голови правління АТ "ДПЗКУ".

Відповідно до заяви від 20 травня 2021 року на ім`я в.о. директора АТ "ДПЗКУ" позивач просив перевести його із займаної посади на посаду директора Миколаївського портового елеватора відповідно до раніше наданої ним згоди на запропоновані вакансії від 04 березня 2021 року. Вказану заяву він направив на адресу відповідача поштою з описом вкладення 20 травня 2021 року.

Згідно Акту від 24 травня 2021 року, складеного трьома посадовими особами відповідача - станом на 24 травня 2021 до управління персоналу заява від ОСОБА_1 про переведення на запропоновані вакантні посади не надходила.

Матеріалами, наданими представником відповідача, підтверджується, що вказана заява ОСОБА_1 , від 20 травня 2021 року отримана Товариством 25 травня 2021 року (згідно штампу вхідної кореспонденції).

Відповідно до наказу в. о. голови правління від 24 травня 2021 року № 517-к на підставі персонального попередження від 02 березня 2021 року, листа Первинної профспілкової організації АТ «ДПЗКУ» від 20 травня 2021 року № 78/ППО, Акту від 24 травня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника Миколаївського регіонального відділу регіонального управління № 3 департаменту закупівель Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» 24 травня 2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку .

25 травня 2021 року з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні, про що він не заперечував.

Відповідно до наказу від 26 квітня 2021 року № 454-к, згідно якого на посаду директора філії АТ "ДПЗКУ" "Миколаївський портовий елеватор" з 27 квітня 2021 року переведено ОСОБА_3 - першого заступника директора філії АТ "ДПЗКУ" "Миколаївський портовий елеватор" за його згодою. ОСОБА_3 займав вказану посаду до 21 вересня 2021 року.

Відповідно до частини 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин

Згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи інша наявна робота. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, в постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20.

За змістом статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України може бути лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 зазначено: «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положення наведених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Проте з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач (роботодавець) повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідачем при звільненні з роботи позивача було не дотримано порядку вивільнення позивача з роботи, а тому наявні підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення останнього на роботі.

З таким висновком апеляційний суд погоджується, оскільки суд дійшов його внаслідок правильного застосування норм матеріального права.

Як правильно встановлено судом першої інстанції у відповідача відбулася зміна штату працівників внаслідок чого займана ОСОБА_1 посада начальника Миколаївського регіонального управління № 3 департаменту закупівель АТ «ДПЗКУ» була скорочена.

Предметом цього позову є дотримання процедури звільнення позивача відповідно до вимог частини 2 статті 40, статті 42, 43, 49-2 КЗпП України, а рішення про скорочення чисельності штату не є предметом розгляду цієї справи, відповідно під час розгляду цієї справи суди позбавлені процесуальної можливості надавати оцінку законності його винесення.

Чисельність працівників - це списовий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 07 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

З огляду на викладене скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що у АТ «ДПЗКУ» дійсно мали місце зміни (скорочення) штату працівників, наслідком яких стало скорочення посади, яку займав позивач.

За приписами частини 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівників персонально попереджені не пізніше ніж за два місяці до змін. Відлік двомісячного строку починається з наступного дня після попередження конкретної особи про її звільнення (стаття 253 ЦК України «Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок»).

На підтвердження виконання таких вимог законодавства відповідач надав суду першої інстанції попередження ОСОБА_1 від 02 березня 2021 року, з яким останнього було ознайомлено 04 березня 2021 року, де повідомлено, що відповідно до погодженої Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України організаційної структури АТ «ДПЗКУ» та наказу АТ «ДПЗКУ» від 12 лютого 2021 року № 5-шр був затверджений та введений у дію з 15 лютого 2021 року новий штатний розпис АТ «ДПЗКУ», у якому скорочена посада, яку він обіймає.

У зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників попереджено, що позивача може бути звільнено з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не раніше двох місяців з дня отримання цього попередження, а також запропоновано зайняти вакантні посади згідно із додатком з прийняттям рішення щодо переведення на одну з вказаних посад, а також зазначено, що протягом 3-х днів слід прийняти рішення щодо переведення на одну з вакантних посад.

Також до персонального попередження позивачу було долучено перелік 328 вакантних посад АТ «ДПЗКУ», в тому числі до апарату управління, на якому ОСОБА_1 особисто розписався про отримання попередження та перелік вакантних посад 04 березня 2021 та на обох документах написав, що "на запропоновану вакантну посаду, згідно додатку, директора Миколаївського портового елеватора згоден".

Ці обставини не заперечуються сторонами.

Між тим, відповідач, отримавши згоду позивача на запропоновану посаду не реалізував право останнього та свій обов`язок щодо працевлаштування працівника при скороченні його посади, а саме, не ознайомив його з вимогами до запропонованої та погодженої посади, та не оформив відповідні документи на призначення на цю посаду.

Більш того, 20 травня 2021 року ОСОБА_1 написав заяву роботодавцю на перевід його на запропоновану посаду та надіслав через засоби поштового зв`язку на адресу відповідача.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 мав написати заяву на перевід на запропоновану посади та звернутися до відповідних осіб з цією заявою, не можуть бути взяти до уваги, оскільки працівник дав свою письмову згоду на перевід, а вже обов`язок оформити цю згоду у відповідну процедурну форму з метою гарантованого працевлаштування особи при скороченні її посади трудове законодавство покладає на роботодавця.

Крім того, ОСОБА_1 у період двомісячного строку, визначеного законом, написав таку заяву, проте вона не була розглянута роботодавцем.

Аргументи викладені в апеляційній скарзі про те, що заява вже була отримана після звільнення позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки до закінчення двомісячного строку позивачем його заява про перевід на запропоновану посаду була здана на пошту, що вважається зверненням у визначені строки.

Також апеляційний суд вважає безпідставними твердження відповідача в апеляційній скарзі, що погоджена позивачем посада на час написання ним заяви про перевід, з 27 квітня 2021 року вже була зайнята у зв`язку з переводом на цю посаду іншого працівника з огляду на те, що позивач дав згоду на цю посаду ще 04 березня 2021 року.

Крім того, з часу ознайомлення позивача з запропонованими посадами (04 березня 2021 року) до часу його звільнення (24 травня 2021 року) при наявності вільних посад ОСОБА_1 не було запропоновано будь-яких інших посад. Матеріали справи не містять доказів відмови позивача від запропонованих вакантних посад.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи спір суд першої інстанції надав правильну оцінку зазначеним доказам, перевірив наявність у відповідача вільних вакансій на час вивільнення позивача спростував доводи відповідача, щодо відсутності можливості працевлаштувати позивача, надав вірну правову оцінки щодо дотримання відповідачем процедури попередження про звільнення, передбаченої статтею 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося без дотриманням норм трудового законодавства.

Отже колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач при скороченні посади позивача не дотримався вимог статті 49-2 КЗпП України, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державна продовольчо -зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 27 червня 2023 року.