ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4142/23 Справа № 932/449/22 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І.А. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді: Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Кондрашов І.А.),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач Акціонерне товариство Комерційний ьанк «ПриватБанк» звернулось до Бабушкінського районного судум. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача у розмірі 5216,53 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась предствник АТ КБ «ПриватБанк» Бережна Н.М. та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманами кредитнами коштами у розмірі 5065,06 грн. що становить заборгованість за простроченим тілом кредиту. Суми які позивач просив стягнути, належним чином обґрунтовані та підтверджені.

Відмітка 0 грн. за поточним тілом означає, що все тіло вийшло на прострочку, а не те, що відповідач погасив борг за фактично використаними кредитними коштами.

Також наголошує, що суд першої інстації безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом.

ОСОБА_2 , просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове. Яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщосуд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.10.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети заяви № б/н від 04.10.2018 року та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до кредитного договору ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому був збільшений до 6 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 42% з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач забезпечив умови користування кредитною карткою та встановив на неї відповідний кредитний ліміт з пільговим періодом. Розмір ліміту в подальшому був збільшений до 6 000, 00 грн. Отже, позивач належним чином виконав умови кредитного договору.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого на момент смерті мала заборгованість у розмірі у розмірі 5 216, 53 грн. Структура заборгованості наступна: прострочене тіло кредиту у розмірі 5 065, 06 грн., поточне тіло кредиту 0, 00 грн., нараховані відсотки у розмірі 151, 47 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після її смерті спадщину ніхто не прийняв, однак згідно копії паспорту померлої, вона була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою також проживав ОСОБА_1 .

З відповіді Сьомої Дніпровської державної нотаріальної контори від 25.03.2021 року встановлено, що позивач звернувся до нотаріальної контори з приводу наявності спадкової справи, однак державним нотаріусом повідомлено, що у разі звернення спадкоємців до державної нотаріальної контори інформацію щодо вимоги буде передано спадкоємцям та роз`яснено їх обов`язок задовольнити вимоги кредитора.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 але заборгованість за кредитним договором відсутня.

Колегія суддів погоджується з остаточними висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, втім не погоджується з підставами відмови, у зв`язку з наступним.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України, кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, встановити дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (провадження №61-25487св18).

Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.

Тобто в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі відповідних норм Закону до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про стягнення заборгованості, в даному випадку за кредитним договором.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України, відповідно до положень якої спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

Такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі №336/5443/16, провадження №61-34319св18, у постанові від 17 липня 2019 року у справі №562/2411/16-ц, провадження №61-34931св18, у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №279/7765/15-ц, провадження №61-28853св18, підстав відступити від яких не встановлено.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач є спадкоємцем померлої, відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки реєстрація місця проживання останньої та ОСОБА_1 однакова, за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідаі є спадкоємцем померлої на підставі того,що на момент відкриття спадщини спадкодавець та спадкоємець були зареєстровані за однією адресою, сам лише факт реєстрації відповідача за однією адресою з померлим цей факт не доводить.

Самі по собі відмітки у паспорті про реєстрацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

, копії сторінок яких надав ПАТ КБ «ПриватБанк», не свідчать про те, що відповідач на час відкриття спадщини постійно проживав з ОСОБА_3 .

Таким чином, позивач не довів, що відповідач за правилами частинами третьої статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідачк проживали разом за адресою . АДРЕСА_1 .

Дана обставина не була встановлена судом першої інстанції, що призвело до ухвалення рішення з порушенням норм матеріального права, оскільки судом було визнано, що відповідач є таким. що прийняв спадщину, та відмомов в задоволені позову з тих підстав, що відсутня заборгованість за кредитом.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, ПАТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості.

Враховуючи вищезазначені обставини справи, апеляційний суд вважає, що у зв`язку із відмовою у позову не з тих підстав, оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову, не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 травня 2022 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 травня 2023 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська