САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/1585/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2023 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Мовшовичі Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Подкаури О.М., -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2022 року представник позивача ОСОБА_3 звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 травня 2011 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис №101. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку 2014 року між сторонами почались конфлікти, спільне життя з відповідачем стало неможливим через втрату почуття любові та поваги один до одного, різні погляди на життя, культурні цінності та відсутність в родині взаємопорозуміння з питань ведення господарства. Тому із 2014 року подружні стосунки було фактично припинено та сторони припинили спільне проживання. Відповідач залишив її разом із дитиною та переїхав до іншого місця проживання, де почав будувати інші сімейні стосунки. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач зник із поля зору, не виходив на зв`язок, дитиною не цікавився та матеріально не забезпечував. У березні 2016 року відповідач робив спроби спілкування з донькою. Час від часу зустрічався з дитиною за місцем її проживання та інколи забирав її із дитячого садочка. Після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, відповідач ухилявся від обов`язку щодо утримання своєї доньки. Судовим наказом Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 27 червня 2018 року до повноліття дитини. У 2020 році вона разом із дитиною переїхали на постійне місце проживання до м. Маріуполя Донецької області. Відповідач практично не займався вихованням дитини та не бажав з нею спілкуватися, а з часу їх переїзду до м. Маріуполя жодного разу не був у школі, де навчається донька, не цікався у педагогів її успіхами та потребами, батьківські збори та святкові ранки не відвідував. Донька лише інколи спілкувалася з батьком по телефону. Відповідач немає до дитини батьківських почуттів, дитини припинила сприймати його, як свого батька та вважає його сторонньою людиною. Із батьком дитини майже не спілкується, її вихованням займається лише мати. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступ до культурних і духовних цінностей, що підтверджує винну поведінку батька у свідомому нехтуванні своїми обов`язками. Останній не бажає змін у відносинах з дитиною, оскільки кроків налагодження спілкування та контакту з дитиною здійснено не було. Просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав по відношенню до його малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 липня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

21 липня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська зобов`язано Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

22 листопада 2022 року протокольною ухвалою суду було виключено Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради з кола третіх особі та залучено до участі у справі в якості третьої особи Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради.

22 листопада 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська зобов`язано Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

15 лютого 2023 року від позивача ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення в яких вона зазначає, що рішення органу опіки та піклування щодо відмови у доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 є необґрунтованим та таким, що немає бути доказом для прийняття рішення суду.

19 квітня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що батько жодним чином не цікавиться дитиною, він виїхав за кордон та змінив номер телефону, батько не виконує свої батьківські обов`язки, просила позбавити його батьківських прав та не заперечувала проти заочного рішення.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач не виконує покладених на нього законом обов`язків відносно дитини, з дитиною не спілкується та не бажає цього робити, просила його задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.

Від відповідача відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суддя вважає можливим застосувати положення ст.280 ЦПК України та розглянути справу заочно.

Представник третьої особи - Відділу опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Подкраура О.М. - в судовому засіданні пояснила, що 18 січня 2023 року відбулося засідання комісії на якому була присутня матір дитини, із дитиною була проведена бесіда, дівчинка підтримує матір, від ОСОБА_2 були відібрані письмові пояснення, батько заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Комісією було прийнято рішення про недоцільність позбавлення його батьківських прав відносно доньки, батьку було рекомендовано звернутися до органу опіки для встановлення графіку побачень із дитиною, просила прийняти рішення з врахуванням інтересів дитини.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступні підстави.

Судом встановлено, що з 28 травня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2015 року було розірвано (а.с.9, 11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_4 , батьками якої зазначені: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Згідно висновку Виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-308 від 06.02.2023 року, недоцільно позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.89-91).

Як вбачається з письмових пояснень ОСОБА_2 він заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , офіційно аліменти сплачує з вересня 2019 року, не має можливості спілкуватися з дитиною, оскільки мати перешкоджає цьому, змінює місце проживання, переховується (а.с.116).

З акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 слідує, що проживання дитини батькові невідоме, мати уникає спілкування, за місцем реєстрації батька створені належні умов для відпочинку та розвитку дитини (а.с.117).

Допитана в якості свідка неповнолітня ОСОБА_4 в судовому засіданні суду показала, що з батьком не спілкується, останній раз спілкувалася в 2020-2021 році, спілкуватися з ними не бажає, він заблокував її у соціальних мережах, останній раз батько приїздив на день народження в 2020 чи 2021 році, він їй не телефонує, гроші на подарунки та харчування не передає, проживає вона разом із матір`ю, яка самостійно її виховує.

Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частини 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Крім цього, у постанові Вищого Спеціалізованого Суду України у справі №211/559/16-ц від 01 листопада 2017 року наголошено на тому, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо.

Згідно з абз.2 п.18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на положення ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України жодні докази не мають заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

У своїй сукупності факт заперечення відповідачем проти позбавлення батьківських прав згідно долучених до матеріалів справи пояснень та висновок органу опіку та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, дозволяють суду дійти висновку про відсутність законних підстав у розумінні Сімейного кодексу України про позбавлення батьківських прав.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки такі обставини не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Окрім того, як вбачається з пояснень позивача, даними нею в судовому засіданні, відповідачем у березні 2023 року була погашена заборгованість по аліментам на утримання дитини.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Доказів умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини позивачем не надано.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки така думки дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна давати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Вказаний висновок суду кореспондується із висновком викладеним у постанові ВС від 13 липня 2022 року у справі №705/3040/18 (провадження (№61-19878св21).

Позивач не довів та не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 150, 155, 164, 166 Сімейного кодексу України, ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 84, 89, 133, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284 Цивільного-процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ), третя особа: Відділ опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради (м. Рівне, вул. Поштова, буд.2, ) про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 травня 2023 року.

Суддя О.П.Румянцев