Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/6423/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/3158/2023
Головуючий у суді першої інстанції О. О. Хромова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
11 травня 2023 року місто Київ

Номер справи 755/6423/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року в частині відмови у стягненні орендної плати та неустойки, ухвалене у складі судді Хромової О. О., в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди майна, мотивованим тим, що 23.02.2022 сторони уклали договір оренди № А00139589, згідно умов якого ФОП ОСОБА_1 передала, а відповідач прийняв у тимчасове оплатне користування пароочищувач Karcher SC 4 у кількості 1 шт, вартість оренди обладнання 250 грн/доба, який після закінчення терміну оренди, підлягав поверненню орендодавцю. Найменування обладнання, що передається в оренду, його комплектація, заставна вартість, ціна оренди, мінімальний строк оренди вказуються у відповідному додатку до договору оренди № А00139589, який є невід`ємною частиною договору оренди. Згідно Додатку до договору оренди від 23 лютого 2022 року № А00108436 та Акту передачі обладнання у тимчасове користування від 23 лютого 2022 року № 5 позивач передала пароочищувач Karcher SC 4 у кількості 1 шт у тимчасове оплатне користування, на строк з 23 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року. Позивач свої зобов`язання за договором виконала в повному обсязі. Однак відповідач, всупереч умовам договору, частково виконав зобов`язання за договором оренди, сплатив передоплату вартості оренди в розмірі 250,00 грн та гарантійний платіж у сумі 2 000,00 грн відповідно до пункту 3.3 Договору. В порядку застосування досудового врегулювання спору, на адресу орендаря направлялося повідомлення (вимогу) за договором оренди від 14 липня 2022 року з вимогами негайно повернути обладнання та погасити заборгованість по орендній платі, однак вимога залишена без реагування, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за період з 24 лютого 2022 року по 14 липня 2022 року у розмірі 114 368, 56 грн. У зв`язку із викладеним позивач просила стягнути з відповідача на її користь 10 868,56 грн вартості неповернутого з тимчасового користування обладнання, 35 500,00 грн заборгованості по орендній платі, суму неустойки в розмірі 68 000,00 грн, що загалом складає 114 368,56 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року ФОП ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди майна.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у стягненні орендної плати та неустойки ФОП ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 17 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості орендованого обладнання не оскаржується з підстав фактичного повернення майна орендарем.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначила, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати та неустойки суд першої інстанції помилково взяв до уваги лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 відповідно до якого засвідчено форс - мажорні обставини, оскільки такий лист не є достатнім підтвердженням настання форс - мажорних обставин, так як не є індивідуальним сертифікатом, виданим на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово - промислові палати в Україні». При цьому апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20. Позивач вважає, що оскільки відповідачем не надано суду доказів засвідчення ТПП України за його зверненням про введення воєнного стану як форс - мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання останнім зобов`язань за договором оренди. Суд не взяв до уваги, що відповідач не довів відсутність своєї вини щодо невиконання умов договору. Звернула увагу на те, що відповідач не був мобілізований та не перебував у складі ЗСУ, а місто Київ не відноситься до переліку громад, які перебували у зоні бойових дій. Апелянт вважає, що сам факт перетину кордону України не підтверджує неможливість використання орендованого обладнання. З урахуванням наведеного позивач вважає, необґрунтованими та помилковими висновки суду першої інстанції про об`єктивну неможливість виконання договірного зобов`язання з причин настання форс - мажорних обставин, а саме з початком військової агресії РФ проти України та введенням військового стану.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач не скористався.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ураховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача вартості обладнання згідно Додатку до Договору оренди від 23 лютого 2022 року № А00139589 суд вважав відсутніми підстави для задоволення позову в цій частині, враховуючи, що відповідач повернув орендодавцю обладнання (пароочисник Karcher SC 4) 25 липня 2022 року, що підтверджується актом повернення обладнання з тимчасового користування до акту передачі обладнання від 23 лютого 2022 року № 5.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості орендованого обладнання не оскаржується позивачем з підстав фактичного повернення майна орендарем, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати та неустойки суд врахував, що невиконання відповідачем умов договору було наслідком непереборної сили, поважних та навіть об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації. Суд також врахував, що такі обставини офіційно визнані форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити, а тому суд вважав, що відповідач на підставі статей 617, 762 ЦК України звільняється від відповідальності за невиконання умов договору та від плати за користування майном за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є законними та обґрунтованими, повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, що 23 лютого 2022 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди №А00139589, за умовами якого орендодавець зобов`язалась передати, а орендар прийняти у тимчасове оплатне користування будівельне та інше обладнання, виплачувати орендодавцю орендну плату і, після закінчення терміну оренди, повернути зазначене обладнання. Найменування обладнання, що передається в оренду, його комплектація, заставна вартість, ціна оренди, мінімальний строк оренди вказуються у відповідному додатку до договору оренди № А00139589, який є невід`ємною частиною вказаного договору.

Початок перебігу строку оренди кожної одиниці обладнання, зазначеного у відповідному Додатку до цього Договору, за який нараховується орендна плата, відраховується з дати передачі Обладнання за Актом передачі обладнання в тимчасове користування (пункт 4.1 Договору).

Термін оренди обладнання розраховується як різниця між датою приймання обладнання з оренди й датою передачі в оренду, за умови 100 % повернення обладнання в технічно справному незабрудненому стані (пункт 4.3 Договору).

Згідно Акту передачі обладнання в оренду на строк з 23 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року орендодавець передав орендарю в оренду обладнання, а саме: пароочисник Karcher SC 4 вартістю 10 868,56 грн, вартістю оренди обладнання 250,00 грн/доба.

Пунктом 3.1 Договору оренди сторони передбачили, що орендар проводить передоплату за оренду обладнання у розмірі 100% на підставі відповідного Додатку до Договору не пізніше дати передачі обладнання в оренду.

23.02.2023 Орендар вніс передоплату вартості оренди в розмірі 250,00 грн, гарантійний платіж в сумі 2 000,00 грн, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 582.

Згідно пункту 3.3 Договору оренди, гарантійний платіж означає платіж по забезпеченню виконання Орендарем зобов`язань за цим Договором, та сплачується Орендодавцеві не пізніше дати передачі обладнання в оренду. Розмір Гарантійного платежу зазначається у відповідному Додатку і повертається Орендарю на умовах, визначених цим Договором. Гарантійний платіж знаходиться у Орендодавця без нарахування будь-яких відсотків. Гарантійний платіж Орендодавець самостійно використовує у випадку несплати орендної плати, та/або компенсує за рахунок Гарантійного платежу будь-які збитки, заподіяні з вини Орендаря, та/або зараховує у якості штрафної санкції.

Відповідно до умов пункту 4.4 Договору при намірі Орендаря продовжити термін оренди останній зобов`язаний провести 100 % передоплату за користування обладнанням понад раніше обумовленого сторонами терміну оренди за наступний погоджений Сторонами термін оренди. Якщо до моменту закінчення обумовленого Сторонами терміну оренди Орендар не здійснив оплату наступного погодженого Сторонами періоду оренди, обладнання повинно бути повернуте Орендарем протягом двох днів з моменту закінчення терміну оренди. У випадку не повернення обладнання у зв`язку із закінченням терміну оренди в дводенний строк, Орендодавець має право, зокрема відмовитися від прийняття обладнання, про що зобов`язаний сповістити Орендаря (в т.ч. в телефонному режимі або за допомогою електронної пошти). Орендар у такому випадку зобов`язаний відшкодувати Орендодавцеві збитки (вартість обладнання) протягом 7 днів з моменту закінчення терміну оренди та/або отримання повідомлення про відмову від прийняття обладнання (п.4.4 Договору).

Орендар повинен повернути Обладнання в день і час закінчення строку оренди, зазначеного у відповідному Додатку до цього Договору та/або в Акті передачі, або зазначений у вимозі Орендодавця про повернення обладнання у строк, у визначених Договором випадках (п. 5.5 Договору оренди).

Пунктом 8.3 Договору оренди визначено, що несвоєчасне або неповне внесення орендної плати, є зокрема підставою для дострокового розірвання Договору з боку Орендодавця.

За прострочення повернення майна по закінченню терміну оренди Орендар сплачує неустойку (пеню) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за кожен день прострочення без обмеження терміну нарахування такої неустойки (п. 7.2 Договору).

Судом встановлено, що відповідач повернув Орендодавцю обладнання, а саме: пароочисник Karcher SC 4 25 липня 2022 року, що підтверджується актом повернення обладнання з тимчасового користування до акту передачі обладнання від 23 лютого 2022 року № 5.

Вказана обставина визнається позивачем.

Разом з тим позивач звертаючись до суду із цим позовом вказує на наявну у відповідача заборгованість за договором оренди за період з 23 лютого по 14 липня 2022 року, що становить 35 500,00 грн (250,00 грн х 142 дні) - 250,00 грн); суму неустойки (пені) в розмірі подвійної орендної плати за користування обладнанням після закінчення терміну оренди за період з 25 лютого 2022 року по 14 липня 2022 року (140 діб х 250,00 грн х 2 - 2 000,00 грн (гарантійний платіж), що становить 68 000,00 грн.

Так, пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України у випадку, коли предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відносини найму (оренди) врегульовані главою 58 ЦК України.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі статтею 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (частина друга статті 762 ЦК України).

Відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України наймач (орендар) звільняється від плати (за користування майном) за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Із матеріалів справи убачається, що договір оренди між сторонами було укладено 23.02.2022, обладнання було взято в оренду відповідачем у строк до 24.02.2022. Орендар виконав умови договору в частині сплати гарантійного внеску у розмірі 2 000, 00 грн та оплати за оренду обладнання за одну добу у розмірі 250 грн.

Згідно з пунктом 5.5 Договору оренди, орендар повинен повернути обладнання в день і час закінчення строку оренди, зазначеного у відповідному Додатку до договору та/або в Акті передачі, або зазначений у вимозі Орендодавця про повернення обладнання в строк, у визначених договором випадках.

Відповідно до акту передачі обладнання у тимчасове користування від 23 лютого 2022 року № 5 час початку оренди відраховувався з 23 лютого 2022 року, а планований час закінчення оренди 24 лютого 2022 року.

Проте 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на цей час продовжується.

Вказана обставина слугувала підставою невиконання відповідачем умов договору оренди в частині своєчасного повернення обладнання у строк, визначений договором оренди, тобто 24.02.2022.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що невиконання умов договору відповідачем є наслідком поважних та об`єктивних причин, як ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації, що визнана форс-мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити на час укладання договору.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлено Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року № 44(5).

У листі Торгово-Промислової палати України від 28 лютого 2022 року, адресованому всім кого це стосується, за № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Ураховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Статтею 617 ЦК України встановлено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а саме: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частини шостої статті 762 ЦК України наймач (орендар) звільняється від плати (за користування майном) за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 27 березня 2022 року перетнув державний кордон та станом на 13 жовтня 2022 року на територію України не повертався. При першій можливості повернув орендоване обладнання (пароочисник Karcher SC 4), що підтверджується Актом повернення з тимчасового користування від 25 липня 2022 року до Акту передачі обладнання від 23 лютого 2022 року № 5.

Зазначене обладнання прийняте орендодавцем без зауважень. Гарантійний платіж у розмірі 2 000, 00 грн залишився у позивача.

Заперечуючи проти позову відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі та неустойки у зв`язку з порушенням орендарем зобов`язання внаслідок непереборної сили.

Так, у пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути і ця подія завдала збитків.

Таким чином укладаючи 23.02.2022 договір оренди обладнання сторони не знали та не могли передбачити, що 24.02.2022 в Україні буде оголошено військовий стан, що змусить багатьох українців виїхати за межі України з метою збереження свого життя та життя своїх близьких. Невиконання відповідачем умов договору щодо вчасного повернення орендованого пароочисника є наслідком поважних та об`єктивних причин - ведення бойових дій та військова агресія проти України з боку Російської Федерації, що є обставинами офіційно визнаними форс - мажорними (непереборними обставинами), які сторони не могли передбачити на час укладення договору оренди.

Факт військової агресії Російської Федерації проти України підтверджено низкою документів міжнародних організацій та актами внутрішнього законодавства України. Відтак твердження апелянта про ненадання відповідачем засвідчення ТПП України за його особистим зверненням про введення воєнного стану як форс - мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання останнім зобов`язань за договором оренди, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9258/20 колегією суддів оцінюється критично, оскільки вказана постанова була прийнята Верховним Судом до оголошення в Україні військового стану та наведені в ній висновки стосуються оголошення в країні карантину через пандемію COVID -19.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про звільнення боржника від відповідальності за порушення умов договору оренди обладнання щодо несвоєчасного його повернення у строк до 24 лютого 2022 року через форс-мажорні обставини, які тривають до тепер, оскільки листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема, військова агресія Російської Федерації проти України та введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, й підтвердила, що зазначені обставини є надзвичайними і невідворотними.

Стверджуючи, що відповідач використовував обладнання взяте в оренду за межами країни, яку він покинув через війну, позивач не надала у розпорядження суду належних та/або допустимих доказів на підтвердження зазначеного. Такі твердження позивача є лише припущеннями, що не можуть бути враховані судом в силу закону, який вимагає доведення обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Хибними є твердження позивача про те, що місто Київ не було віднесено до переліку територій, на яких велися бойові дії.

Так, пунктом першим Постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (із змінами ) установлено, що перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», всю територію міста Києва визначено, як територію активних бойових дій у період з 24 лютого 2022 року.

Наказом від 13 січня 2023 року № 14 внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно з наказом місто Київ виключено із переліку територій можливих бойових дій.

Зазначене повністю спростовує твердження позивача про те, що місто Київ не було віднесено до переліку територій, на яких велися бойові дії.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у задоволенні позову в частині відмови у стягненні орендної плати та неустойки також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких відхилив доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача орендної плати за користування обладнанням та неустойки за вказаний період.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду апеляційним судом є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні орендної плати та неустойки відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості орендованого обладнання не оскаржується з підстав фактичного повернення майна орендарем, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні орендної плати та неустойки залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року в частині відмови Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у стягненні орендної плати та неустойки залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 11 травня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна