КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/6457/20 Головуючий у суді І інстанції Сердинський В.С.
Провадження № 22-ц/824/8/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 26 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь 420 750,00 грн основного боргу, 92 204,44 грн процентів за користування грошовими коштами, 5 129,55 грн сплаченого судового збору та 50 000,00 грн витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову зазначив, що 28 січня 2020 року він, будучи директором ТОВ «Прімекс-Ніка», передав ОСОБА_2 у приміщенні банку за адресою: АДРЕСА_1 , грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів СIIIA. Вказані кошти було передано з метою подальшого укладення із гр. ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Факт отримання коштів зафіксовано власноруч написаним відповідачем текстом та її підписом на протоколі про наміри від 22 січня 2020 року. Передані кошти належали особисто позивачу, що підтверджується договором позики № 030216 від 3 лютого 2016 року, укладеним між ТОВ«Прімекс-Ніка» та ОСОБА_1 , та додатковою угодою до нього від 10 січня 2020 року, якою передбачене право позичальника здійснювати розрахунки перед третіми особами за зобов`язаннями позикодавця.

Однак, внаслідок перевірки довіреності ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 11 грудня 2019 року з`ясувалося, що відповідач не мала права приймати грошові кошти від позивача, оскільки в цій довіреності відсутні повноваження повіреного на отримання грошових коштів за продаж або майбутній продаж нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві власності. Будь-яких договорів між ТОВ «Прімекс-Ніка» або позивачем, ні з відповідачем, ні з ОСОБА_3 в подальшому укладено не було, тобто не існувало зобов`язань між безпосередньо відповідачем та ТОВ «Прімекс-Ніка» або позивачем, а тому грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США є безпідставно отриманими та мають бути повернені відповідачем, яка не мала права їх отримувати, разом з процентами на рівні облікової ставки НБУ відповідно до положень статей 1212, 1214 ЦК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської областівід 26 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Казака К.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права,та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що при ухваленні рішення суд неправильно застосував норми статті 1212 ЦПК України, оскільки відповідач безпідставно одержала грошові кошти від позивача, фактично увівши його в оману щодо своїх повноважень на підставі довіреності ОСОБА_3 на її ім`я. Суд зробив помилковий висновок щодо фактичних обставин справи та безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, не врахувавши при цьому, що позивач жодного разу не зустрічався із ОСОБА_3 , кошти йому особисто не передавав, протокол про наміри укладено між ТОВ «Прімекс-Ніка» та ОСОБА_3 , однак кошти отримала відповідач як особа, що не мала повноважень їх отримувати, а отже має їх повернути позивачу разом з процентами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Цурка Н.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно та всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що отримуючи грошові кошти від позивача в якості авансу за продаж земельної ділянки, позивач діяла від імені та в інтересах довірителя ОСОБА_3 у межах наданих їй повноважень на підставі нотаріально посвідченої довіреності на розпорядження майномі правові наслідки у зв`язку із вчиненням нею таких дій стосуються безпосередньо довірителя, тому позов про стягнення безпідставно набутих коштів пред`явлено до неналежного відповідача, а за наявності договірних правовідносин між ОСОБА_3 та ТОВ «Прімекс-Ніка» щодо попереднього відчуження майна необґрунтованими є посилання ОСОБА_1 про те, що оспорювана сума вважається отриманою ОСОБА_2 безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 на виконання попередньо укладеного усного договору дорученнявидав на ім'я ОСОБА_2 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Попович Л.С. та зареєстровану в реєстрі за № 2119 (а.с. 17, 18).

За умовами цього договору, ОСОБА_3 уповноважив відповідача бути його представником як власника земельних ділянок та іншого нерухомого майна щодо здійснення відповідних повноважень власника, зокрема, бути представником у будь-яких органах та установах, перед фізичними особами, банківськими та фінансовими установами тощо.

22 січня 2020 року між ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 та ТОВ «Прімекс-Ніка» в особі директора ОСОБА_1. укладено протокол про наміри, відповідно до якого вони висловили намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за погодженою вартістю 295 000,00 доларів США.

Згідно із вказаним протоколом про наміри ТОВ «Прімекс-Ніка» як покупець сплачує аванс у розмірі 15 000,00 доларів США в строк не пізніше 1 лютого 2020 року, а остаточний розрахунок у розмірі 275 000,00 доларів США здійснюється покупцем в день нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що на виконання вищевказаних домовленостей 28 січня 2020 року відповідач отримала грошові кошти у розмірі 15 000,00 доларів США, про що міститься відмітка (розписка) на протоколі про наміри від 22 січня 2020 року (а.с. 19).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вважав, що отримані ОСОБА_2 за протоколом про наміри від 22 січня 2020 року кошти є безпідставно набутим майном, та просив їх повернути з урахуванням процентів на підставі норм статей 1212, 1214 ЦК України.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відтак, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

При цьому особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб судового захисту прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) та постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17 (провадження № 61-12899св18)).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Виходячи з положень статті 237 ЦК України, довіреність як документ, за яким здійснюється представництво, яке ґрунтується на договорі є правочином, оскільки в даному випадку присутня обов`язкова ознака правочину, встановлена частиною першою статті 202 ЦК України, а саме дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (статті 239 ЦК України).

Частиною першою статті 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 (провадження № 61-16849св19).

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Відносини договору доручення регулюються положеннями глави 68 ЦК України, зокрема, статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному, що є його обов`язком, а також до обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителя на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Розглядаючи спір між сторонами, суд першої інстанції вірно вказав, що особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють. Тобто, основною метою договору доручення є вчинення певних юридичних дій повіреним від імені та за рахунок довірителя, в тому числі пов`язаних з укладанням або виконанням договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 грудня 2019 року ОСОБА_3 уповноважив відповідача на вчинення дій з питань, що стосуються його інтересів як власника будь-якого нерухомого майна, зокрема, повірений має право розписуватися за власника та виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених законодавством України для такого роду повноважень, та які будуть необхідними для правильного виконання доручення.

При цьому актами цивільного законодавства не заборонено громадянам видавати довіреності щодо всього їх майна, в тому числі нерухомого і рухомого, де б воно не було і з чого б воно не складалося, не конкретизуючи перелік всього нерухомого та рухомого майна, бо Цивільний кодекс України дає чітке поняття, що таке майно, в тому числі нерухомі та рухомі речі (глава 13 ЦК України).

Отже, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правочин свідчить про наявність між довірителем та повіреним правовідносин, які є представницькими відносинами. Вказана довіреність на розпорядження майном на момент укладання (підписання) протоколу про наміри від 22 січня 2020 року та передачі 28 січня 2020 року позивачем коштів у розмірі 15 000,00 доларів США відповідачу була дійсною, не скасовувалася, не відкликалась і не припинялася довірителем, а відтак є достатньою та належною правовою підставою набуття спірних грошових коштів відповідачем як представником продавця земельної ділянки.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів відповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. За клопотанням позивача у разі неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин суд залучає його чи їх до участі у справі, що визначено статтею 51 ЦПК України.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення на підставі поданих сторонами доказів та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про те, що отримуючи грошові кошти від позивача в якості авансу за продаж земельної ділянки, позивач діяла саме від імені та в інтересах довірителя ОСОБА_3 у межах наданих їй повноважень на підставі нотаріально посвідченої довіреності на розпорядження майномі правові наслідки у зв`язку із вчиненням нею таких дій стосуються безпосередньо довірителя, відтак позов про стягнення безпідставно набутих коштів пред`явлено до неналежного відповідача (складу відповідачів), а за наявності договірних правовідносин між ОСОБА_3 та ТОВ «Прімекс-Ніка» щодо попереднього відчуження майна необґрунтованими є посилання ОСОБА_1 про те, що оспорювана сума вважається отриманою ОСОБА_2 безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

У зв`язку з наведеним також відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно збереженими грошовими коштами на підставі статей 536, 1214 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми статті 1212 ЦПК України, оскільки відповідач безпідставно одержала грошові кошти від позивача, перевищивши свої повноваження відповідно до довіреності ОСОБА_3 на її ім`я, не заслуговують на увагу, оскільки як правильно вказав місцевий суд перевищенням повноважень слід розуміти ситуацію, коли представник має певні повноваження на вчинення правочину, проте вчиняє його з відхиленням від змісту та обсягу таких повноважень, тобто відбувається самостійне збільшення представником обсягу права на вчинення юридичних дій, визначених у довіреності. Разом з цим, з матеріалів справи та поданих сторонами доказів не вбачається перевищення відповідачем наданих повноважень з представництва та існування спору щодо виконання відповідачем договору доручення, а також не вбачається спору щодо неналежного виконання договору (протоколу) про наміри.

Унаслідок специфіки представництва повірений є таким, що діє не від власного імені і не у власних інтересах, а правові наслідки у зв`язку із вчиненням ним дій з представництва є такими, що стосуються безпосередньо довірителя, тому відповідач не має кондикційного зобов`язання перед позивачем, оскільки діяла за договором доручення, представляючи інтереси ОСОБА_3 як сторони договору (протоколу) про наміри укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. При цьому, з урахуванням принципу диспозитивності суд не мав права проводити заміну належного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача з власної ініціативи.

Колегія суддів враховує, що договір (протокол) про наміри, на виконання якого 28 січня 2020 року відбулася передача спірних грошових коштів, був укладений 22 січня 2020 року саме між ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла представник ОСОБА_2 , та ТОВ «Прімекс-Ніка» в особі директора ОСОБА_1., який діяв на підставі Статуту цього товариства, що у свою чергу свідчить про те, що права та інтереси позивача як фізичної (приватної) особи взагалі не порушені відповідачем, тому у позивача відсутнє право вимоги на повернення безпідставно набутого майна.

Посилання позивача на те, що передані відповідачу кошти належали йому особисто, про що свідчить договір позики № 030216 від 3 лютого 2016 року, укладений з ТОВ«Прімекс-Ніка», та додаткова угода до нього від 10 січня 2020 року, колегія суддів відхиляє як такі, що ґрунтуються на припущеннях та не відповідають змісту попередніх домовленостей, які містяться у протоколі про наміри від 22 січня 2020 року.

Крім того, у додатковій угоді від 10 січня 2020 року до договору позики передбачена можливість повернення позики шляхом внесення грошових коштів третім особам в рахунок виконання грошових зобов`язань позикодавця, однак не встановлено право вимоги позичальника не повернення таких коштів, які належить позикодавцю.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивача спірних правовідносин та положень цивільного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову у межах суб`єктного складу учасників справи, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат позивача відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 26 липня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко