ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4927/23 Справа № 932/3763/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у спільному сумісному майні подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частки у спільному сумісному майні подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 14 жовтня 1975 року по 11 лютого 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

Вказувала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні сумісні гроші подружжя, ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу вона та відповідач продовжили проживати у квартирі та проживають у ній і зараз.

Посилаючись на те, що у червні 2022 року під час сварки з відповідачем, останній повідомив їй, що квартира зареєстрована на нього, хоча майно придбане подружжям під час шлюбу, належить чоловіку та жінці на праві спільної сумісної власності та їх частки є рівними, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнати 1/2 частину квартири її приватною власністю.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи позов, не встановив дійсних обставин справи, залишив без уваги те, що нею надано достатньо належних та допустимих доказів для задоволення позову. Квартира набута під час перебування у зареєстрованому шлюбі, що було визнано і відповідачем, який надав заяву про визнання позову, що також залишено судом без уваги.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 1975 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі 29 серпня 1997 року, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченим ПН ДМНО Іщенко Н.Д. та зареєстрованим в реєстрі за №6221, була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що позивачці були роз`яснені її права на надання доказів, втім нею було надано лише договір купівлі продажу спірної квартири від 29 серпня 1997 року, що вона вважала належним та допустимим доказом. З врахуванням того, що вказаний договір підтверджує лише факт придбання спірної квартири та не підтверджує факту перебування квартири у власності відповідача на даний час, вважав позовні вимоги недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду у зв`язку з наступним.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Шлюб між сторонами по справі було укладено 14 жовтня 1975 року, а розірвано на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року. Спірна квартира набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 1997 року.

Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), так і норми СК України.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" від 22 грудня 1995 року №29, розглядаючи спори,пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17,18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"), тощо. Відповідно до статті 22 КпШС України (в редакції, який діяв на час придбання квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Так, згідно із ч.1 ст.17 Закону «Про власність», який був чинним на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).

Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним

у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_5 й. 29 серпня 1997 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 , за 7 198 грн.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 1,3 статті 367 ЦПК України).

В апеляційній скарзі позивачка вказує про те, що при зверненні з позовом нею було подано копію рішення про розірвання шлюбу, копію звіту про вартість майна та копію договору купівлі-продажу спірної квартири, яких вона вважала буде достатньо для доведення заявлених позовних вимог та суд першої інстанції в порушення норм ЦПК не роз`яснив їй необхідності подання додаткових доказів.

У зв`язку з цим для додаткового підтвердження факту перебування у володіння відповідачка спірної квартири до апеляційної скарги додано довідку КП "ДМБТІ" ДМР від 06 квітня 2023 року та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

З врахуванням обставин даної справи та зважаючи на те, що протокол судового засідання та технічний запису судового засідання відсутні,у зв`язку з чим колегія суддів позбавлена можливості дослідити запис судового засідання та встановити факт роз`яснення позивачці її прав, докази долучені до апеляційної скарги приймаються до уваги.

З відповіді КП "ДМБТІ" ДМР від 06 квітня 2023 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 1997 року.

Реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що позивачкою доведено факт придбання квартири під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та доведено факт належності відповідачеві спірної квартири на час розгляду справи.

За таких обставин, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу відповідачем не спростована,колегія суддів дійшла висновку про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири.

Окремо в своїй апеляційній скарзі позивачка наполягала на тому, що відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог, яка залишена судом без уваги, хоча визнання позову відповідачем це безумовне погодження задовольнити матеріально правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься в позовні заяві.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суди не мають права покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі №675/2136/19.

У зв`язку з чим дана справа розглянута по суті позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Зважаючи на результат розгляду справи, в порядку ч.13 ч.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 5 643,75 грн. (2 257,50 грн. за подачу позову та 3 386,25 грн. за подачу апеляційної скарги) .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у спільному сумісному майні подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 643, 75 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров