Провадження № 2/537/435/2023
Справа № 537/676/23
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.09.2023 в м. Кременчуці Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Фадєєвої С.О. за участю секретаря судових засідань Супруненко О.О., представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скиби В.Б., представника відповідача Шайдук В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Кременчуцької окружної прокуратури, де просить ухвалити рішення, яким зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою (постановою) прокуратури м. Кременчука за № 99825030 від 27.09.1999.

На обґрунтування позову зазначив, що 20.10.1996 за нотаріально посвідченим договором дарування йому, ОСОБА_1 , була подарована квартира АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстровано в КП «МБТІ». Вказав, що на час укладання договору в квартирі були зареєстровані та проживали його дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 . Ухвалою (постановою) прокуратури м. Кременчука від 27.09.1999 в кримінальній справі № 9982039 на належну йому квартиру був накладений арешт. В цей період часу, а саме з 31.08.1999 його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних злочинів та перебував під вартою. Зазначив, що 25.12.2000 вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області його син ОСОБА_3 був засуджений за ч.2 ст. 206, ч.2 ст. 187 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 6 місяців позбавлення волі за злочини, вчиненні ним 17.08.1999. Судом арешт на майно підсудного ОСОБА_3 не накладався та за вироком суду конфіскація нерухомого майна засудженого ОСОБА_3 не застосовувалася, цивільний позов в кримінальній справі за клопотанням потерпілої сторони залишений без розгляду. Вказав, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 03.11.2022 на підставі ухвали (постанови) прокуратури м. Кременчука від 27.09.1999 22.05.2005 Першою кременчуцькою нотаріальною контрою за реєстраційним номером обтяження 1703881 щодо належної йому, позивачу, квартири був зареєстрований тип обтяження арешт (архівний запис). Згідно додаткових архівних даних, зазначених у Єдиному реєстрі, архівна дата реєстрації ухвали (постанови) 15.10.1999. Власником квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна зазначений його син ОСОБА_3 . Вказав, що на час порушення кримінальної справи та винесення ухвали (постанови) прокуратурою м. Кременчука про арешт квартири обвинувачений ОСОБА_3 не був її власником і тому арешт майна був безпідставним. Він, позивач, як власник майна, не був обізнаний про арешт майна, так як процесуально не мав відношення до кримінальної справи. Матеріали судової кримінальної справи № 1-342 та матеріали прокурорського наглядового провадження в кримінальній справі № 9982039 знищені у зв`язку зі спливом терміну їх зберігання. З урахуванням викладеного просив позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.06.2023 за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скиби В.Б. у справі відбулася заміна неналежного відповідача Кременчуцької окружної прокуратури на належного відповідача Полтавську обласну прокуратуру.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Скиба В.Б. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у тексті позову та просив позов задовольнити.

Представник відповідача Полтавської обласної прокуратури Шайдук В.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом згідно копії договору дарування від 28.10.1996, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідович Н.В., власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт на підставі ухвали прокуратури м. Кременчука від 27.09.1999 за № 99825030. З даної довідки вбачається, що обтяження : арешт (архівний запис) було зареєстровано 22.02.2005 за № 1703881 Першою кременчуцькою державною нотаріальною контрою та власником арештованого майна (квартири) зазначений ОСОБА_3 .

Письмовими матеріалами підтверджується, що арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладався постановою слідчого прокуратури Портянко С.П. 27.09.1999 в межах розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 206 ч.2, 187 ч.2 КК України ( в редакції 1960 року) та за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України ( в редакції 1960 року). Постанова про накладення арешту на майно від 27.09.1999 була направлена для виконання до нотаріальної контори для виконання, про що свідчить супровідний лист від 27.09.1999.

Вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.12.2000 ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 206, ч.2 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі в відбуттям покарання у виправно-трудовій колонії посиленого режиму. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 було залишено без розгляду. Вирок набрав законної сили. Конфіскація майна до підсудного не застосовувалася. ОСОБА_3 не був власником квартири ні на час притягнення до кримінальної відповідальності, ні на час винесення вироку.

Позивач ОСОБА_1 не був учасником кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 206 ч.2, 187 ч.2 КК України ( в редакції 1960 року) та за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України ( в редакції 1960 року), що підтверджується матеріалами справи, в тому числі копією вироку Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25.12.2000, іншими матеріалами справи. Протилежного не доведено і відповідачем.

Представник позивача адвокат Скиба В.Б. звертався до Кременчуцької окружної прокуратури з клопотанням про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 . Кременчуцька окружна прокуратура листом від 20.01.2023 рекомендувала з метою вирішення питання про скасування арешту на майно звернутися до суду.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на спірне майно та на час винесення вироку, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Оскільки арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершеного у порядку, передбаченому КПК України 1960 року спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Право власності належить до основоположних прав людини, захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_1 пред`явив позов з підстави необґрунтованого обмеження його права власності ухвалою (постановою) прокурора. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин. Разом з цим письмовими доказами підтверджується, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 19, 76-78, 81 223, 265 ЦПК України, ст.ст.317, 321, 391 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту задовольнити.

Скасувати арешт з належної ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 28.10.1996 квартири АДРЕСА_1 , який був накладений ухвалою (постановою) прокуратури м. Кременчука за № 99825030 від 27.09.1999.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: С.О.Фадєєва

Повний текст рішення складено 26.09.2023