КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/157/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіна І.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Святошинського районного суду міста Києва Горбенко Н.О.,

у цивільній справі №759/22943/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення,-

встановила:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідачів в якому просив визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та виселити їх без надання іншого житла.

В обґрунтування позову посилаючись на те, що відповідно до ордеру на жиле приміщення серії №1043 від 04 липня 1992 року, розпорядженням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів ОСОБА_2 отримав у користування службове житло - однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 16,56 кв.м. Відповідно до вказаного ордеру, у графі «склад сім`ї» наймач -позивач ОСОБА_2 , сина - ОСОБА_4 та дружина - ОСОБА_6

28 липня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Даний шлюб було розірвано 29 серпня 2003 року (актовий запис №823). Відтак, станом на теперішній час ОСОБА_3 не є членом сім`ї наймача. Остання не проживає в квартирі понад три роки, зі слів сусідів створила нову сім`ю та проживає з іншим чоловіком.

Крім того, відповідачі - сини: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 чинять позивачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням, ображають його, неодноразово завдавали тілесних ушкоджень. Також посилався на те, що ОСОБА_4 систематично та надовго залишає місце свого постійного проживання, що підтверджується актами про встановлення факту не проживання.

Зазначав, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року було задоволено його позов щодо вселення його у житлове приміщення з наданням комплекту ключів від вхідних дверей квартири, зобов`язано відповідачів не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, добровільно вищезазначене рішення суду відповідачі не виконують, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції помилково вказано посилання позивача на факт не проживання відповідачів у спірній квартирі, оскільки ОСОБА_2 в позовній заяві посилався на факт не проживання ОСОБА_3 та зазначав про не проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 лише в межах певного періоду який зазначено в актах. Також, судом не взято до уваги, що факт перешкоджання у користуванні власною квартирою шляхом фізичного недопущення до житла та заміни замків, встановлений рішенням суду. Крім того, суд першої інстанції помилково посилався на норми ЦК України, оскільки ОСОБА_2 не є власником житла, спірна квартира не була приватизована, відтак вважав, що при вирішенні даних правовідносин слід керуватися нормами Житлового Кодексу.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Дяченко В.В. вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення скасувати та постановити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачі про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку за місцем проживання, усудове засідання не з`явились, поважність причин неявки суду не повідомили.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також строки розгляду справи, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу позову посилався на положення ст.ст. 71, 109,116, 157,189 ЖКУРСР .

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2021 року по справі № 445/1687/18).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням або систематично порушують правила співжиття. Зазначаючи, що тривале не проживання позивача в спірній квартирі саме по собі спростовує його доводи про факти систематичного порушення відповідачами правил співжиття визначених положеннями ст. 116 ЖК УРСР. На думку суду першої інстанції, не проживання відповідачів в квартирі не може свідчити ніяким чином, а ні про руйнування, псування, використання не за призначенням чи порушення правил співжиття, які б могли потягнути за собою наслідки виселення з житлового приміщення.

Також судом першої інстанції вказувалося на те, що згідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають права на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За правилами п.4 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди на безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен внести плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає ч.4 ст.156 та ст. 162 ЖУ УРСР .

Водночас за правилами ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому жилого приміщення або використання житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ним у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про оплату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у користування належного йому житлового приміщення в будинку ( квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Зазначаючи при цьому, що виселення колишніх членів сім`ї, у зв`язку з припиненням сімейних відносин з власником квартири, не позбавляє останніх права користування займаним приміщенням та не є підставою для виселення з цього жилого приміщення.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги наступні обставини.

Так, згідно до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі ордеру серії №1043 від 04 липня 1992 року надано службове житлове приміщення - квартира АДРЕСА_2 .

Тобто, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного судового рішення не було взято до уваги, що вказане житлове приміщення надавалося ОСОБА_2 на підставі розпорядження представника президента районної ради народних депутатів - як службове житло на час роботи в ЖКК ДСК-3.

При зверненні до суду з позовною заявою, позивач (скаржник) не надав доказів та не повідомив суду правовий статус спірного житлового приміщення, що на думку колегії суддів, унеможливлює здійснення перевірки правомірності звернення до суду з вимогами в частині виселення відповідачів.

Крім того, слід визнати помилковими посилання суду першої інстанції в рішенні як правового обґрунтування доводів позивача на положення ст.ст. 405, 406 ЦК України, так як матеріали справи не містять доказів того, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності позивачу по справі - ОСОБА_2 . Згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 062/14 -5038(И-2020) від 25 травня 2020 року реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відсутня (а.с.27).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року було задоволено позов ОСОБА_2 щодо вселення його у житлове приміщення з наданням комплекту ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 ., зобов`язано відповідачів не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На час звернення до суду з позовом матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що рішення суду виконано, позивач ОСОБА_2 вселений до спірної квартири та йому надані ключі. Зазначене також підтверджується актами №31 від 10 березня 2021 року та № 214 від 24 вересня 2021 року, а саме:

згідно акту №31 від 10 березня 2021 року, який складеним майстром житлово-експлуатаційної дільниці №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Золотарською С.В., на підставі заяви ОСОБА_2 який зареєстрований але не проживає за адресою АДРЕСА_1 ., була обстежена дана квартира на предмет проживання в ній ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Під час обстеження та зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на момент обстеження дійсно не проживають за зазначеною адресою, але зареєстровані.

згідно акту №214 від 24 вересня 2021 року складеним майстром житлово-експлуатаційної дільниці №4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» під час обстеження та зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на момент обстеження дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, при вирішенні справи по суті та перевірці доказів, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що звертаючись з позовом, ОСОБА_2 заявив взаємовиключні фактично вимоги, щодо відновлення його порушених прав - визнання осіб такими що втратили право користування спірним житлом та виселення.

При цьому вказуючи в позовній заяві про те, що « його колишня дружина давно не проживає у вказаній квартирі та створила собі нову родину, проживаючи з іншим чоловіком…», «… протягом тривалого часу в квартирі також не проживає мій молодший син - ОСОБА_5 », «… від своїх сусідів мені стало відомо, що мій старший син - ОСОБА_4 також систематично та надовго залишає місце свого постійного проживання, вживаючи алкогольні напої та наркотичні речовини».

Тобто позивач, ставить питання про виселення осіб, які фактично в спірній квартирі не проживають.

Якщо виходити з положень діючого законодавства, то при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурою, органами внутрішніх справ , адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання (п.17 постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2).

Відтак, посилаючись на положення ст.116 ЖК УРСР, позивач належних та допустимих доказів на підтвердження обставин систематичного порушення відповідачами правил співжиття які роблять неможливим для нього проживання з ними в одній квартирі не надав. Як і доказів того, що раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, хоча у відповідності до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. ст. 76,77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтування правових підстав відмови з заявлених позивачем положень ст. 116 ЖК УРСР, щодо інших підстав за яких, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимог щодо визнання осіб такими що втратили право користування та виселення (з урахуванням норм ЦК України, СК України), то на думку колегії суддів судове рішення підлягає зміні враховуючи положення п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, з зазначених вище підстав.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити заочне рішення суду першої інстанції шляхом викладення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частині рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді: