Номер провадження: 22-ц/813/1791/23
Справа № 235/7286/15-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Смирнова В.В., повний текст складено 13 серпня 2021 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У серпні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 21497,42 дол. США, що за курсом 21,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 13 липня 2015 року складає 471008,56 грн. за кредитним договором № DOKHGA40000069 від 17 вересня 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до кредитного договору № DOKHGA40000069 від 17 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 7 830,00 доларів США на термін до 17 вересня 2027 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 13 липня 2015 року має заборгованість 21497,42 дол. США, що складається з наступного: 6066,83 дол. США - заборгованість за кредитом; 5401,95 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1040,00 дол. США заборгованість по комісії; 7954,09 дол. США пеня; 11,41 дол. США штраф; 1023,14 дол. США штраф.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 серпня 2021 рокуу задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що суд першої інстанції не врахував, що виписка по рахунку є належним і допустимим доказом, який підтверджує факт отримання кредитних коштів відповідачем, факт видачі кредитної картки, користування відповідачем кредитними коштами, часткове виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Позов про визнання недійсним кредитного договору в частині обов`язку сплати заборгованості за тілом кредиту, процентів, неустойки відповідачем не заявлявся, а тому договір у цій частині є дійсним. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

До суду було надано належним чином завірені копії кредитного договору, які виконані шляхом роздрукування сторінок з електронного архіву, які судом прийняті як докази і позичальником не спростовані будь-яким належним чином. Крім того, у самого відповідача наявний другий примірник кредитного договору.

У своєму відзиві ОСОБА_1 зазначив, що копія кредитного договору, яку надав позивач до суду, як доказ, не може бути доказом ні отримання ОСОБА_1 кредиту у розмірі зазначеному у ньому, ні те, що умови кредитування вказані у ньому є вірними. Відсутність можливості банком надати суду оригінал кредитного договору у зв`язку із передачею оригіналу кредитного договору в архів в м. Донецьк саме по собі не змінюють обов`язку банку підтвердити обставини, на які він посилається в обґрунтування позову. Вказане також підтверджується ч. 6 ст. 95 ЦПК України.

Також, вказав, що виписка по рахунку та розрахунок заборгованості не можуть слугувати підтвердженням наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, оскільки вони не є первинними документами, так як не відповідають вимогам, що висуваються чинним законодавством до первинних документів. Відсутні платіжні документи, що підтверджують внесення позичальником на поточний рахунок та списання з поточного рахунку коштів на погашення заборгованості згідно з договором.

Учасники справи про призначене судове засідання на 15 березня 2023 року були сповіщені належним чином, у тому числі і у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 217-222).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає зміні з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт виникнення кредитних відносин між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , адже не було надано оригіналу кредитного договору № DOKHGA40000069 від 17 вересня 2007 року та інших документів.

З таким висновком суду колегія суддів не в повній мірі погоджується, з наступних підстав.

В силу ст.ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, згідно умов договору та у строки передбачені цим договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 17 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DOKHGA40000069 (а.с.11-13).

Відповідно до п.1.1. вказаного кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, заначений в п.7.1. договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 Договору.

Пунктом 3.1. передбачено, що за користування кредитом у період списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі, зазначеному в п. 7.1 змінної частини даного договору.

При непогашенні кредиту в строки зазначені п. 7.1 та п.2.3.3 договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2. договору з дати виникнення простроченої заборгованості (п.3.8. договору).

Згідно п.4.1. при порушенні будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3 договору банк має право нарахувати а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу.

Відповідно до п.7.1. договору кредиту, банк зобов`язався надати позичальнику ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу відділення на строк з 17 вересня 2007 року по 17 вересня 2027 року включно у вигляді не відновлювальної лінії у розмірі 7 830,00 дол. США на наступні цілі: 6500,00 дол. США на споживчі нужди під залог нерухомості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також у розмірі 1330,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за вийнятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку:

Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 80,95 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

З наявного у справі розрахунку вбачається, щоза вищезазначеним договором, станом на 13 липня 2015 року заборгованість становила 21 497,42 доларів США, та складалася з наступного: 6066,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 5401,95 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1040,00 доларів США - заборгованість по комісії; 7954,09 доларів США - пеня; 11,41 долар США - штраф; 1023,14 доларів США штраф (а.с. 6-9).

За таких обставин, на думку колегії суддів, у позичальника виник обов`язок щодо повернення кредитних коштів, проте не у повному обсязі, а саме.

З приводу стягнення заборгованості по комісії у розмірі 1040,00 дол. США апеляційний суд вважає зазначити, наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так упостанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абз. 2, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до ч. 1-3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За наведених підстав, з урахуванням практики Верховного суду, колегія суддів приходить висновку про те, що положення кредитного договору № DOKHGA40000069 від 17 вересня 2007 рокупро сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умовами кредитного договору (пункт 7.1.) передбачено сплата винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжує кредит, тому пункт договору, який передбачає її сплату, є нікчемним.

З приводу стягнення заборгованості по штрафам у розмірі 11,41 дол. США та 1023,14 дол. США апеляційний суд вважає зазначити, наступне.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків сплати процентів за користування кредитом, нарахованих за один і той самий період суперечить положенням статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналіз умов кредитного договору дає підстави для висновку, що пеня і штраф передбачені як відповідальність позичальника за порушення зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту (частини кредиту) та відсотків за користування кредитом, тобто за порушення строків виконання грошового зобов`язання перед банком.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що в даному випадку не можливе одночасне стягнення з відповідача на користь банку і пені, і штрафу.

Однак, разом з тим, відповідно до пункту 7.1. договору кредиту, сторони договору узгодили між собою, що у разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Тобто, сторони врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

З вищевказаного розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що останній платіж за тілом кредиту позичальником здійснено відповідно до наданих банком розрахунків 27 жовтня 2008 року (а.с. 6 зворот).

Отже, з розрахунку заборгованості встановлено, що позичальником ОСОБА_1 було допущено невиконання обов`язків, визначених кредитним договором щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, більше ніж 120 календарних днів, а саме - відповідач не сплатив платіж по погашенню процентів за користування кредитом, який відповідно до умов договору кредиту мав сплатити до 30 листопада 2008 року включно.

При таких обставинах, вирішуючи спір у цій справі, колегія суддів виходить з того, що даним пунктом (п. 7.1.) банк змінив настання виконання зобов`язання за кредитом у повному обсязі до закінчення строку кредитного договору. Тобто наступний черговий платіж мав відбутися з 25 по 30 листопада 2008 року, він не відбувся, таким чином через 120 днів позичальник мав повернути кредитні кошти у повному обсязі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі №138/240/16-ц (провадження №61-14987св19) вказано, що якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному ч.2 ст.1050 ЦК України.

Наведене свідчить, що зміна строку виконання основного зобов`язання відбулася ще у 2008 році.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на умови кредитного договору щодо настання строку дострокового повернення кредиту.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Встановлено, що в силу умов договору кредиту (п. 7.1) строк виконання основного зобов`язань був змінений з 17 вересня 2027 року на 30 листопада 2008 року. Тобто з 30 листопада 2008 року у позивача виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав. Проте банк звернувся із позовом до суду до позичальника лише у серпні 2015 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, яка передбачена ст.257 ЦК України.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

30 квітня 2021 року представник відповідача зверталася до суду із заявою про застосування строку позовної давності (а.с. 123-130).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних доказів отримання ОСОБА_1 кредиту, оскільки важливе значення має позиція відповідача, його аргументи та доводи щодо невідповідності поданих позивачем копій тих чи інших документів, а також докази, які відповідач подає, ставлячи під сумнів таку документацію. Однак, відповідачем не було надано будь-яких доказів, які ставили б під сумнів відповідність наданих банком копій кредитного договору.

Оскільки у цій справі строк дострокового повернення кредиту настав у 2008 році, а банк звернувся до суду у серпні 2015 року, то немає правових підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених банком до ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, саме з вищенаведених підстав у задоволенні позову банку до відповідача необхідно було відмовити.

Однак районний суд не звернув уваги на умови кредитного договору щодо настання строку дострокового повернення кредиту та не врахував це при прийнятті рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміну рішення суду, шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 серпня 2021 року змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра