П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023року м. Київ

Справа №757/33271/19

Провадження № 22-ц/824/4113/2023

Резолютивна частина постанови оголошена 01 березня 2023 року

Повний текст постанови складено 03 березня 2023 року

Київський апеляцій суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Карпенка В.Р.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк», поданою адвокатом Лаєнком Павлом Петровичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня

2022 року, ухваленого у складі судді Журибеди О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Тимчасова адміністрація в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання факту укладання кредитного договору таким, що не відповідає дійсності,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа - Тимчасова адміністрація в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк» про визнання факту укладання кредитного договору таким, що не відповідає дійсності.

Позов мотивовано тим, що 28 березня 2007 року ПАТ «УкрСиббанк» надав позивачу валютний кредит під заставу трикімнатної квартири. Вказаний кредит частково був погашений. 30 квітня 2009 року за ініціативою кредитора, на підставі додаткової угоди за згодою позивача була укладена реструктуризація кредиту № 0

від 28 березня 2007 року, тобто було змінено строк погашення кредиту, а також для зручності кредиту має № 0 1).

Позивач вказував, що саме за таким номером, і за таких умов із вказаною сумою заборгованості в сумі 125 233, 00 доларів США, ПАТ «УкрСиббанк» продав кредит іншому кредитору, а саме ПАТ «Дельта Банк» на загальну суму 71 040 798, 00 доларів США. Відповідно до витягу з додатку №1 до договору купівлі-продажу від 11 січня

2011 року було прийнято від ПАТ «УкрСиббанк» стосовно позивача один кредитний договір від 28 березня 2007 року.

Позивач вважав, що ПАТ «УкрСиббанк» сфальсифікував додаткову угоду

від 30 квітня 2009 року без номеру стосовно участі в укладанні вказаного документа двох поручителів без їх особистої участі та їх підписів. В зв`язку з цим було порушено кримінальне провадження на підставі заяви довіреної особи поручителів. Позивач вважав, що ПАТ «Дельта Банк» позивачу присвоєно додатковий кредит від 30 квітня 2009 року, для чого і був використаний додатковий номер № 1 до дійсного кредиту

№ 0 від 28 березня 2007 року з вимогою його погашення в сумі

125 233,00 доларів США та строком до 2027 року. Позивач з тієї ж самої причини вважав і додаткову угоду № 1 недійсною.

ОСОБА_1 просив визнати факт укладання кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1 із сумою заборгованості 125 233,00 доларів США між

АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , як самостійний правочин, таким, що не відповідає дійсності; визнати недійсним частково документ юридичного значення під назвою «Витяг з додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між

ПАТ «УкрСибанк» та «ПАТ Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року, складеного станом на

19 травня 2012 року в частині, що стосується кредитного договору від 30 квітня 2009 року

№ 1.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року справу за позовною заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд до Святошинського районного суду міста Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 листопада 2020 року відкрито провадження по цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ПрАТ «Альфа-Банк»).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Тимчасова адміністрація в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «УкрСиббанк», ПрАТ «Альфа-Банк», про визнання факту укладання кредитного договору таким, що не відповідає дійсності задоволено.

Визнано факт укладання кредитного договору від 30 квітня 2009 року

№ 1 з сумою заборгованості 125 233,00 доларів США між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Визнано недійсним витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року станом на 19 травня 2012 року в частині, кредитного договору від 30 квітня 2009 року

№ 1.

Визнаючи факт укладання кредитного договору від 30 квітня 2009 року

№ 1 з сумою заборгованості 125 233,00 доларів США між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що судом не здобуто доказів укладення кредитного договору між позивачем та АТ «УкрСиббанк», не встановлено фактів що позивачем вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, а відтак на переконання суду такий договір слід визнати недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам частин третьої і четвертої статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року станом на 19 травня 2012 року в частині, кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1, то суд вказав, що такі є похідні, а відтак також підлягають задоволенню.

05 жовтня 2022 року представник АТ «УкрСиббанк» - адвокат Лаєнко П. П. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 15 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції АТ «УкрСиббанк» не повідомлялось належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Заявник зазначає, що не існує жодних обставин, на підставі яких можна вважати, що існує два окремих кредитних договору, оскільки кредитний договір з нумерацією № 0 від 28 березня 2007 року може обліковуватися у системі банку як кредитний договір з нумерацією № 1. Заявник також вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

20 жовтня 2022 року матеріали цивільної справи № 757/33271/19-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Тимчасова адміністрація в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «УкрСиббанк», АТ «Альфа-Банк», про визнання факту укладання кредитного договору таким, що не відповідає дійсності надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року, з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року про виправлення описки, клопотання представника АТ «УкрСиббанк» - адвоката Лаєнка П. П. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 15 серпня 2022 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «УкрСиббанк», поданою адвокатом Лаєнком П. П., на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», треті особи: Тимчасова адміністрація в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «УкрСиббанк», ПрАТ «Альфа-Банк», про визнання факту укладання кредитного договору таким, що не відповідає дійсності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник АТ «УкрСиббанк» Решетнік Ю.І. підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, до суду надав клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з неможливістю з`явитися в судове засідання. Колегія суддів відхиляє заявлене клопотання, оскільки позивачем не надано будь-яких письмових доказів про його перебування за межами України.

За викладених обставин, Київський апеляційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи № 757/33271/19-ц за відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що 28 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», в особі начальника відділення № 140 АКІБ «УкрСиббанк», Плахути В. В. , який діє на підставі довіреності, посвідченої 27 грудня 2006 року приватним нотаріусом КМНО

Васьківська В. С. за реєстровим номером № 6608, та між ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до пункту 1.1 договору, банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що дорівнює 151 800,00 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 766 590,00 грн, за курсом НБУ на день укладання цього договору.

30 квітня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору, сторони домовились, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору зазначений при його укладанні, а саме № 0 так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме № 1.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах визначених договором, всі права за кредитним договором та договором іпотеки перейшли до ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до Витягу з додатку до договору купівлі-продажу прав вимоги

від 08 грудня 2011 року за кредитним договором від 28 березня 2007 року № 0 загальний розмір грошового зобов`язання боржника за кредитним договором у валюті кредиту становить 151 800,00 доларів США, а фактичний розмір невиконаного зобов`язання за кредитним договором у гривневому еквіваленті станом на 16 грудня

2011 рік становить 54 066,61 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі документації за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року станом на 11 січня 2012 року, продавець передав, а покупець прийняв документи щодо стягнення заборгованості боржника, а саме: ОСОБА_1 , кредитний договір № 0 та кредитний договір № 1.

Згідно витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року станом на 19 травня 2012 року наявні кредитні договори: від 28 березня 2007 року

№ 0, розмір грошового зобов`язання боржника ОСОБА_1 у валюті кредиту 151 800,00 доларів США та кредитний договір від 30 квітня 2009 року

№ 1, розмір грошового зобов`язання становить 125 233,62 доларів США.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів

від 10 лютого 2021 року ПАТ «Дельта Банк» та АТ «УкрСиббанк» спірний кредитний договір не надали посилаючись на те, що оскільки на підставі статті 517 ЦК України та на виконання пункту 4.2. договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк», АТ «УкрСиббанк» передав всі наявні в банку документи, що стосуються права вимоги, у тому числі і документи кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту від 28 березня 2007 року № 0, а АТ «Дельта Банк» в свою чергу посилаючись на те, що відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до завершення ліквідації неплатоспроможного банку Фонд зобов`язаний забезпечити збереженість архівних документів неплатоспроможного банку і передати їх на зберігання до Національного банку України.

Національний банк України на вимоги ухвали суду про витребування доказів

від 30 вересня 2021 року повідомив, що запитувані документи відсутні, оскільки

АТ «УкрСиббанк» є діючим банком, а документи тимчасового зберігання, у тому числі за кредитними договорами клієнтів АТ «Дельта Банк» на архівне зберігання не передавалися.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно частини першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно із положеннями статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

За правилами частини першої статті 130 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відомості про отримання судової повістки від 25 липня 2022 року (т. 1. а. с. 186) на судове засідання, призначеного на 15 серпня 2022 року, адресованої Тимчасовій адміністрації в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «УкрСиббанк»відсутні.

Тобто матеріали справи не містять документів, які б підтверджували, що АТ «УкрСиббанк» був належним чином повідомлений про розгляд судом справи 15серпня 2022 року.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що в апеляційній скарзі заявником вказується про неповідомлення судом першої інстанції його про дату, час і місце розгляду справи.

За таких обставин, Київський апеляційний суд дійшов висновку про наявність обов?язкових підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України для скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року.

Щодо суті заявлених позовних вимог

Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання факту укладання кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1 із сумою заборгованості

125 233,00 доларів США між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , як самостійний правочин, таким, що не відповідає дійсності, ОСОБА_1 вказував, що такий договір між сторонами не укладався взагалі. Тобто, позивачем не було підписано спірний правочин.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, які виникли у цій справі, Київський апеляційний суд вважає за необхідне звернутись до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року, винесеної у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка є релавантною для застосування до спірних правовідносин.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки.

Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Частиною другою названої статті визначено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про витребування доказів

від 10 лютого 2021 року ПАТ «Дельта Банк» та АТ «УкрСиббанк» спірний кредитний договір не надали посилаючись на те, що оскільки на підставі статті 517 ЦК України та на виконання пункту 4.2. договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк», АТ «УкрСиббанк» передав всі наявні в банку документи, що стосуються права вимоги, у тому числі і документи кредитної справи за договором про надання споживчого кредиту від 28 березня 2007 року № 0, а АТ «Дельта Банк» в свою чергу посилаючись на те, що відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до завершення ліквідації неплатоспроможного банку Фонд зобов`язаний забезпечити збереженість архівних документів неплатоспроможного банку і передати їх на зберігання до Національного банку України.

Національний банк України на вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування доказів від 30 вересня 2021 року повідомив, що запитувані документи відсутні, оскільки АТ «УкрСиббанк» є діючим банком, а документи тимчасового зберігання, у тому числі за кредитними договорами клієнтів АТ «Дельта Банк» на архівне зберігання не передавалися.

Спірного правочину стороною відповідача не надано й Київському апеляційному суду.

Клопотань щодо витребування кредитного договору від 30 квітня 2009 року

№ 1 до Київського апеляційного суду не заявлялось.

За правилами частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

За таких обставини, Київським апеляційним судом не здобуто доказів укладення кредитного договору між позивачем та АТ «УкрСиббанк» та не встановлено фактів що позивачем вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, а відтак суд приходить до висновку про відсутність між сторонами укладення кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1, оскільки такий сторонами не підписувався, тобто не додержано письмової форми кредитного договору, а відтак такий є нікчемний.

Разом з цим, Київський апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 звертаючись до суду просив визнати факт укладання кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1 із сумою заборгованості 125 233,00 доларів США між

АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , як самостійний правочин, таким, що не відповідає дійсності. Тобто позивач фактично просить визнати спірний кредитний договір неукладеним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 6.44-6.47 постанови від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання факту укладання кредитного договору

від 30 квітня 2009 року № 1 із сумою заборгованості 125 233,00 доларів США між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , як самостійний правочин, таким, що не відповідає дійсності, оскільки такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав.

Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, також просив визнати недійсним частково документ юридичного значення під назвою «Витяг з додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між ПАТ «УкрСибанк» та «ПАТ Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року, складеного станом на 19 травня 2012 року в частині, що стосується кредитного договору від 30 квітня 2009 року № 1.

З даного приводу суд зазначає, що підстави для задоволення вимог у вказаній частині немає, оскільки такі є похідними від вимог про визнання факту укладання кредитного договору, як самостійний правочин, таким, що не відповідає дійсності, у задоволенні яких відмовлено.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, та допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Святошинського районного суду мста Києва від 15 серпня 2022 року відповідно до правил статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 202 року та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені АТ «УкрСиббанк» зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн слід стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану адвокатом Лаєнком Павлом Петровичем, задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» 1 152,60 грн судових витрат, понесених у зв?язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна