Справа № 181/449/22
Провадження № 2/181/8/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" травня 2023 р. смт Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Літвінової Л.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Остапенко А.О.,

представника позивача - адвоката Крихти А.А.,

представника відповідача - адвоката Головченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини,

ВСТАНОВИВ:

До Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини.

В обґрунтування заявлених вимог остання зазначила, що від фактичних шлюбних відносин з відповідачем мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З огляду на постійне фізичне та психологічне насилля з боку ОСОБА_2 вона змушена була припинити стосунки з відповідачем та переїхала разом із сином до місця проживання її батьків в м. Нікополь Дніпропетровської області. Малолітній ОСОБА_4 постійно знаходився на її утриманні, йому надавалась вся необхідна увага та турбота, дитина перебувала на обліку у педіатра Нікопольської дитячої поліклініки, оскільки народився передчасно.

28 березня 2021 року ОСОБА_2 скористався її відсутністю з дитиною, яка залишилась з бабусею, оскільки вона пішла в магазин за продуктами харчування, самовільно без згоди останньої забрав восьмимісячного ОСОБА_3 та змінив його місце проживання в м. Кремінна Луганської області. Вона разом з батьками їздила до м. Кремінна мирно врегулювати спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, однак ОСОБА_2 перешкоджав, навіть, у побаченні дитиною, чинив протиправні дії, проявляв агресію, внаслідок чого вона змушена була залишити м. Кремінна. Звернення до правоохоронних органів належного результату не дали, оскільки, як їй роз`яснювали, таких спір відноситься до цивільно-правових відносин, який необхідно вирішувати в судовому порядку.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації м. Кремінна Луганської області перебуває в тимчасовій окупації. Вона неодноразово пропонувала ОСОБА_2 перевезти їхню дитину до м. Нікополь Дніпропетровської області, втім відповідач залишає у себе малолітнього ОСОБА_3 , чим наражає його на небезпеку та позбавляє материнського піклування. Такі дії відповідача вчиняються не в інтересах дитини та загрожують її життю та безпеці.

Перебування малолітнього сина ОСОБА_3 разом з матір`ю повною мірою буде відповідати інтересам дитини, для якої створено всі належні умови для розвитку. Згідно рішення Нікопольської міської ради затверджено висновок, за яким визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_1 , яка просить визначити місце проживання дитини разом з нею за фактичним місцем її проживання, а також негайно відібрати дитину у відповідача.

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2022 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання (т.1 а.с.41-42).

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2022 року задоволено клопотання представника третьої особи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т.1 а.с.48-49).

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.1 а.с.56-57).

Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.80-81).

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.1 а.с.109-110).

18 листопада 2022 року представник відповідача надав відзив на позовну заяву (т.1.а.с.140-144).

Ухвалою суду від 03 березня 2023 року заяву представника відповідача задоволено, позовну заяву залишено без руху (т.1 а.с.243-247).

08 березня 2023 року представник позивача надав на адресу суду квитанцію про сплату судового збору (т.2 а.с.1, 2).

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 08 березня 2023 року продовжено розгляд справи (т.2 а.с.3-4).

Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 01 травня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (т.2 а.с.50-51).

Ухвалою суду від 05 травня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву. Залишено без розгляду відзив на позовну заяву. Відмовлено в задоволенні клопотань представника відповідача про витребування доказів (т.2 а.с.53-58).

Ухвалою суду від 05 травня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів (т.2 а.с.59-62).

Представник позивача - адвокат Крихта А.А. у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Головченко А.О. проти задоволення позову заперечував.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи Кремінської міської військової адміністрації у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти позовних вимог.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст.76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи, що у сторін, які перебували між собою у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився малолітній син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07.08.2020, батьками якого є позивач та відповідач (т.1 а.с.10).

Згідно довідки квартального комітету м. Нікополь №21 від 20 травня 2021 року, ОСОБА_1 зареєстрована разом з сином ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7).

Актом оцінки потреб сім`ї/особи підтверджується, що батько силою відібрав малолітнього ОСОБА_3 у матері, дитина не отримує зв`язку з матір`ю, ОСОБА_1 веде здоровий спосіб життя. Матеріально забезпечена, стурбована за життя дитини, рекомендовано звернутись до суду (т.1 а.с.14-16).

Письмовими повідомленнями Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області №46/6626 від 31.03.2021 та №46/9074 від 29.04.2021, Нікопольської окружної прокуратури №46/8439 від 22.04.2021, талонами-повідомленнями єдиного обліку №2530 та №2533, відповіддю ГУНП в Дніпропетровській області на скаргу, ГУНП в Луганській області управління превентивної діяльності та служби у справах дітей Кремінської міської ради Луганської області підтверджується звернення ОСОБА_1 з приводу перешкод з боку ОСОБА_2 в побаченні та спілкуванні з дитиною. Відповіді містять рекомендацію звернення до суду для визначення місця мешкання малолітньої дитини (т.1 а.с.17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24).

Висновком виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, який затверджений рішенням №81 від 10.02.2022, орган опіки та піклування Нікопольської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 за фактичним місцем проживання (т.1 а.с.11-13).

У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч.1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.2 та ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до положень ст.18 Конвеції ООН про права дитини, проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Вказаний принцип покладений в основу Закону України «Про охорону дитинства», ч.3 ст.11 якого встановлює, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з положеннями ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 157 СК України, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Статтею 170 СК України визначено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер.

Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року звернув особливу увагу на те, що застосовуючи такий захід, як відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав, необхідно виходити з інтересів дитини й враховувати право на повагу до його сімейного життя, проголошене ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків, а відтак позбавлення дитини її коріння виправдане лише за наявності виняткових обставин - необхідність захисту дитини від небезпеки у випадку реального існування такої.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Суд зауважує, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Однак для цього батьки повинні виявити інтерес до дитини та бажання відновити родинні зв`язки з дітьми, створивши всі умови для безпечного життя дітей, забезпечивши їх достатніми умовами для їх розвитку і виховання, оскільки діти у такому віці наслідують поведінку батьків, формують цінності, що складають основу в побудові їх особистості.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Судом встановлено, що матір`ю були створені належні умови для комфортного проживання, навчання, виховання та утримання дитини, про що свідчить у тому числі зі сторони органу опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та Кремінської міської військової адміністрації згода про задоволення позовних вимог.

Посилання представника відповідача на ті обставини, що позивачка не в змозі на даний час матеріально забезпечити дитину і що матеріальний стан його довірителя є більш сталим ніякими доказами не підтверджуються.

До матеріалів справи представниками сторін було надано ряд документів, які слугували свідченнями того, як сторони характеризуються за місцем проживання, їхнє матеріальне становище, наявність житла, акти обстежень матеріально-побутових умов проживання. Вирішуючи питання про надання оцінки даним документам, суд виходить з того, що документи, які надані позивачем та відповідачем, фактично на даний час оцінити не можливо, так як сторони у зв`язку зі збройною агресією російської федерації на території України перебувають у статусі біженців за кордоном - мати у ФРН, батько у Королівстві Бельгія, точне місце знаходження дитини невідоме, зі слів представника відповідача - адвоката Головченка А.О. дитина перебуває з батьком, але документального підтвердження цьому не має.

Суд може зробити висновки, що на даний час сторони знаходяться у рівних умовах. Посилання представника відповідача на ті обставини, що позивачкою не сплачуються аліменти згідно судового наказу Кремінського районного суду від 13.04.2021 та в результаті чого утворилась заборгованість, не може слугувати як відмова або ухиляння позивачки від своїх батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченню малолітнього ОСОБА_3 , так як на даний час їй фактично не відомо місце перебування відповідача та її сина.

Також суд звертає увагу, що позивачкою суду надано ряд документів, які слугують підтвердженням того, що остання зверталася у різні органи (поліцію, прокуратуру) із заявами про фактичне викрадення відповідачем їхньої спільної дитини, тобто приймала всі можливі заходи для повернення сина, однак органами поліції та іншими компетентними органами у достатній мірі не було проведено заходів по врегулюванню даного питання, що призвело до тих обставин, які позбавили матір права на виховання та спілкування з малолітнім сином.

Категоричне ж ставлення відповідача у відмові позивачці повідомити про місце перебування дитини, наданні можливості у спілкуванні, вихованні, матеріальному забезпеченні малолітнього ОСОБА_3 , суд вважає призвело до одностороннього використання тільки батьком вищезазначених прав та позбавляє таким чином дитину виховуватися у повноцінній сім`ї, знати матір, приймати її любов та піклування, що є недопустимим з боку відповідача.

Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 з матір`ю за її фактичним місцем проживання, та відібрання від батька - ОСОБА_2 без позбавлення його батьківських прав дитини та повернути її матері - ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.7, 157 Сімейного Кодексу України, ст.ст.3, 9 Конвенції про права дитини, ст.ст.8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.2, 4, 81, 82, 96, 206, 259, 263-265, 268, 272, 273, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та орган опіки та піклування виконавчого комітету Кремінської міської ради Луганської області про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за її фактичним місцем проживання.

Відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без позбавлення його батьківських прав та повернути малолітню дитину матері ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено безпосередньо в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 12 травня 2023 року.

Суддя: Л. Ф. Літвінова