РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючої-судді Кусік І.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Баскакової К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому вказала, що вона є власником приватного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 19.02.2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 16.10.2006 року відповідач змінив прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 . Спільне життя з відповідачем не склалося з причин відсутності взаєморозуміння та численні скандали з боку ОСОБА_2 . Будинок АДРЕСА_1 належав матері позивача, яка подарувала його ОСОБА_1 . Після отримання будинку в подарунок, позивач зареєструвала у помешканні відповідача, як члена своєї родини. Після розірвання шлюбу 24.05.2021 року, як і до його розірвання, відповідач унеможливив спільне з ним проживання зловживанням алкоголем, скандалами та навіть побоями. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталася до поліції. 10.01.2023 року ОСОБА_2 було знято з реєстрації місця проживання у спірному будинку. Жодних комунальних платежів по утриманню будинку відповідач не сплачував, хоча й проживав у ньому, всі витрати по утриманню будинку несе позивач. ОСОБА_2 проживає у будинку позивача без її згоди, чинить перешкоди у користуванні власністю, постійно влаштовує скандали, що змусило ОСОБА_1 тимчасово винайняти собі інше житло. Позивач вважає, що порушуються її права на користування власністю і вказане право підлягає захисту, а відтак просила суд усунути їй перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Представник позивача надала суду заяву, якою підтримала заявлені вимоги та просила суд їх задовольнити та проводити розгляд справи без участі позивача та її представника.

Відповідач надав суду заяву, якою позов визнав, проти його задоволення не заперечував, просив проводити розгляд справи без його участі.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів.

Процесуальні дії суду під час розгляду справи:

21 лютого 2023 рокуухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської областібуло відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено наступне:

Як вбачається зі свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 16.10.2006 року Відділом РАЦС по Володимир-Волинському районі Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції, копії паспорту НОМЕР_2 , виданого 19.10.2006 року Володимир-Волинським МВ УМВС України у Волинській області, відповідач змінив прізвище з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .

На підставі договору дарування житлового будинку від 25.04.2018 року, позивач стала власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується і Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 121928421 від 25.04.2018 року.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 154/904/21 від 24.05.2021 року, яке набрало законної сили 20.07.2021 року, шлюб між сторонами було розірвано.

З довідки Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області № 113/01-13/2-23 від 31.01.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте 10.01.20232 року був знятий з реєстрації за заявою власника будинку.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК Українивизначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц визначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Разом з тим, судам слід встановити, чи стосуються допущені відповідачем порушення правил співжиття саме житлових відносин, чи мали ці порушення відношення до користування спірним жилим приміщенням.

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року по справі № 320/1941/16-ц зазначено, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Як вказано в позові та не оспорюється відповідачем, останній не утримує спірне житлове приміщення, не сплачує комунальні послуги, при цьому, через постійні сварки ОСОБА_1 не має змоги вільно володіти та користуватися власним будинком, що передбачено положенням ст. 321 ЦК України, а змушена винаймати інше житло.

Тож, підсумовуючим вищевикладене, враховуючи визнання ОСОБА_2 позову, зважаючи на те, що відповідач суттєво обмежує право позивача у користуванні та володінні майном, його проживання у будинку позивача створюєостанній умови, за яких остання не може повноцінно володіти та користуватися своїм власним будинком, при вселенні відповідача між сторонами не було угоди про порядок користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що дійсно існує нагальна необхідність для застосування обмеження права на повагу до житла і втручання у це право є пропорційним переслідуваній легітимній меті, виселення відповідача оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а отак позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 3, 5, 10, 12, 13, 263, 264, 265, ЦПК України, на підставі ст. 319, 321, 386, 391 ЦК, ст.116, 150 ЖК України, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням Постанов Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/16994/15-ц та від 12 вересня 2018 року по справі № 320/1941/16-ц, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним їй будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення.

Згідно п.п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча-суддя Ірина КУСІК