КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3553/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року місто Київ

справа №761/36138/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду в частині, постановлену під головуванням судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та ДП «Адміністрація морських портів України» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_2 на користь ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 298860,90 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року позовну заяву Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та ДП «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_2 залишено без розгляду в частині позовних вимог Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України».

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог посилався на те, що фактичним позивачем у позові, поданому в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор, а отже судовому захисту підлягає порушений інтерес держави, а не приватний інтерес суб'єкта, через якого держава діє в цивільних правовідносинах.

Вказував, що згідно з п.п.1.1, 4.2, 4.12 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України», воно є державним унітарним підприємством, входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України та його майно і доходи є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Отже, кошти, виплачені державним підприємством незаконно звільненим працівникам, є також і майном держави України.

Зазначав, що у вказаній справі ДП «Адміністрація морських портів України», реалізуючи делеговані йому державою повноваження розпорядника бюджетних коштів та державного майна, є іншим суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним делегованих публічно-владних управлінських функцій та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах.

Посилався на те, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що прокурор не має правових підстав представляти інтереси держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України».

Вказував, що внаслідок незаконного звільнення працівників відповідачем, шкоду завдано інтересам держави, як власника майна ДП «Адміністрація морських портів України», відтак держава, в особі уповноважених органів, має право на відшкодування зазначеної шкоди.

Зазначав, що саме такий склад осіб, в інтересах яких звернувся прокурор та таких вимог, не вимагатиме від Міністерства інфраструктури України вчинення додаткових розпорядчих дій з передання повернутого майна (коштів) їх належному користувачу та відповідатиме критеріям ефективного способу захисту в суді.

Посилався на те, що у відповіді на запит прокурора про стверджуване порушення закону та пропозицію вжити дієвих заходів до захисту інтересів держави, Міністерства інфраструктури України повідомило про відсутність будь-яких документів, які б установлювали вину посадових осіб ДП «Адміністрація морських портів України» або інших осіб у незаконному звільненні, а ДП «Адміністрація морських портів України» відмовлено у наданні копій документів, що підтверджують незаконне звільнення осіб та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненим працівникам Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Вказував, що залишення позову прокурора без розгляду в частині позовних вимог ДП «Адміністрація морських портів України» не є виправданим та створює ризик того, що інтереси держави в подібних ситуаціях ніколи не будуть захищені, а втрати бюджету матимуть неконтрольований характер.

Зазначав, що розгляд позовної заяви прокурора лише в інтересах Міністерства інфраструктури України не є ефективним захистом порушених державних інтересів.

17 лютого 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

28 лютого 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Міністерства інфраструктури України надійшла заява, в якій останній просив апеляційну скаргу керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва задовольнити.

13 березня 2023 року від представника ДП «Адміністрація морських портів України» надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких останній просив апеляційну скаргу задовольнити.

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 13 березня 2023 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представники Міністерства інфраструктури України та ДП «Адміністрація морських портів України» доводи апеляційної скарги підтримала, просили її задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керівник Окружної прокуратури міста Миколаєва в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позов в частині позовних вимог Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України» без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що ДП «Адміністрація морських портів України» є державним комерційним підприємством, тому відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, який набрав чинності 15липня 2015 року.

Частина перша статті 23 вказаного Закону визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов'язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об'єднань.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч.3 ст.56 ЦПК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч.4 ст.56 ЦПК України).

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача (ч.5 ст.56 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 липня 2021 року в справі №911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб'єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб'єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі№204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі №204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов'язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, якщо після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду.

Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 17 січня 2023 року у справі №686/6222/22, від 18 січня 2023 року у справі №369/10847/19, від 01 лютого 2023 року у справі №621/3476/19.

Як вбачається з матеріалів справи, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі ДП «Адміністрація морських портів України».

Згідно з п.1 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним підприємством і діє, як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до ст.74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва, зазначених у ст.44 ГК, і несе відповідальність за результати своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до ГК.

Отже, державне комерційне підприємство є організаційно-правовою формою, у якій здійснюють діяльність комерційні юридичні особи, що є суб'єктами підприємницької діяльності. Оскільки державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, на нього поширюються положення розділу 4 ГК, що регламентує підприємництво.

Встановивши, що ДП «Адміністрація морських портів України» не є органом державної влади і не є суб'єктом владних повноважень, а є державним комерційним підприємством, звернення прокурора до суду у цій справі в інтересах держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України» є безпідставним, отже правильним є висновок суду першої інстанції про залишення без розгляду позовних вимог Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України».

А відтак доводи апеляційної скарги про те, що необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що прокурор не має правових підстав представляти інтереси держави в особі ДП «Адміністрація морських портів України» спростовуються вищевикладеним.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, від 26 січня 2022 року у справі №522/1528/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 є не релевантними по відношенню до правовідносин, що виникли у даній справі.

Щодо доводів апелянта про те, що фактичним позивачем у позові, поданому в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор, а отже судовому захисту підлягає порушений інтерес держави, а не приватний інтерес суб'єкта, через якого держава діє в цивільних правовідносинах, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що в даному випадку прокурор пред`явив позов в інтересах держави і в особі Міністерства інфраструктури України. В цій частині позовні вимоги розглядаються судом.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 07 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: