КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/429/23
УХВАЛА

10.05.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Матвієвої А.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом їх витребування по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист авторського права,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Київського районного суду міста Одеси на розгляді в порядку загального позовного провадження перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист авторського права.

02.05.2023 року до суду надійшла заява від представниці відповідачки про забезпечення доказів шляхом їх витребування, а саме з ГУ ДПС в Одеській області ДПС України наступну інформацію:

- дані платника податків щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , зокрема щодо дати постановки на податковий облік та щодо коду та найменування основного та додаткових видів економічної діяльності;

- чи подавала фізична особа ОСОБА_3 декларацію про майновий стан і доходи фізичної особи за 2022 рік?

- чи подавала ОСОБА_3 звіти, передбачені чинним податковим законодавством для фізичних осіб (які не мають статус підприємця), за період з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2023 року, де відображено отримання доходу у розмірі, який дорівнює чи перевищує 45 000 (сорок п`ять тисяч гривень)?

- чи сплатила фізична особа ОСОБА_3 у повному об`ємі податки та збори, передбачені чинним податковим законодавством, за період з листопада 2022 року по дату станом на надання відповіді на запит суду?

У підготовчому судовому засіданні 10.05.2023 року представниця позивачки заперечувала проти задоволення вищевказаної заяви.

Представниця відповідачки в підготовчому судовому засіданні підтримала вказану заяву та просила суд її задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши подану до суду заяву та оглянувши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Забезпечення доказів - це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як докази при розгляді та вирішенні цивільних справ у суці. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів - це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. ( ч. 2 ст. 116 ЦПК України).

Заява про забезпечення доказів має відповідати ст. 117 ЦПК України, зокрема, в заяві про забезпечення доказів має бути зазначено докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування тобто обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За змістом ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

З матеріалів справи вбачається, що провадження по справі відкрито на підставі ухвали судді від 23.01.2023 року, якою визначено стороні відповідача п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, з дня отримання копії цієї ухвали суду.

27.01.2023 року представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, на підставі якої реалізувала процесуальне права та ознайомилась 06.02.2023 року, що підтверджується відповідним записом представника на заяві наявній в матеріалах справи.

22.02.2023 року представник відповідачки надала до суду відзив на позовну заяву.

Однак, з заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування, представниця відповідачки звернулась до суду 02.05.2023 року, тобто з пропуском процесуального строку для отримання доказів.

У відзиві на позовну заяву, сторона відповідача не повідомляла суд та не зазначала про заявлені у заяві від 02.05.2023 року докази, як такі, що не можуть бути подані разом з відзивом, не подавала заяву про встановлення додаткового строку для подання заявлених доказів.

Також, представником відповідача не заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на вчинення відповідної дії, а також наявності поважності причин пропуску такого процесуального строку.

Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до статті 84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Більш того, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідно доказу, який неможливо отримати самостійно (стаття 84 ЦПК України).

Представницею відповідача, подаючи заяву про витребування доказів в порядку забезпечення доказів також не обґрунтовано жодним чином в чому полягає необхідність саме у забезпеченні заявлених до витребування доказів, а саме, що такі докази в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим.

Судом одночасно приймається, що Європейський суд зауважив, що національні суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Разом з тим, у ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, процесуальні вимоги визначені Законом є рівними для усіх учасників судового процесу, а відтак зазначене не свідчить про занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог та в жодному разі не робить суд недоступним для заявника, оскільки в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню.

Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений законом. Процесуальні дії судді чітко врегульовані нормами ЦПК, які повинні правильно розумітися сторонами і застосовуватися, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що подана представником відповідача заява про забезпечення доказів шляхом їх витребування, підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 76, 83, 116, 117, 118, 126, 352-354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 про забезпечення доказів шляхом їх витребування, подану до суду 02.05.2023 року, по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист авторського права залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга шляхом подання її протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали суду.

Головуючий Калініченко Л. В.