Ухвала

11 травня 2023 року

м. Київ

справа № 463/3401/22

провадження № 61-5729ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 09 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у якому просить стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, на свою користь кошти в сумі 1000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій начальника Першого слідчого відділу (Відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Ніколайчуком Г. А. при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.04.2020 вих. № 30, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 квітня 2020 року на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові скерував заяву про кримінальне правопорушення, у якій зазначив про вчинення злочинів в.о. прокурора Сокальського району ОСОБА_2, однак листом начальника Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові Ніколайчука Г. від 27.04.2020 повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів, передбачених ст.214 КПК України, тобто відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 30 квітня 2020 року у справі № 463/3772/20 зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться у заяві про вчинення кримінального правопорушення.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 09 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у задоволенні позову, відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що відмовою відповідача Фермерському господарству «Бурка В. В.», представником якого є позивач, йому як члену цього господарства заподіяно моральну шкоду чи спричинено приниження його честі і гідності чи діловій репутації. Судове рішення про зобов`язання відповідача внести відомості в ЄДРСР за заявою про вчинення кримінального правопорушення також не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу чи приниження його честі та гідності.

Апеляційний суд, посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, вважав, що позивач не обґрунтував свої позовні вимоги завданої йому моральної шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України, ухвала суду про зобов`язання внести до ЄДРСР інформації за заявою про вчинення про кримінального правопорушення не свідчить, що заявнику завдано моральну шкоду. Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові є неналежним відповідачем у справі про відшкодування шкоди.

14 квітня 2023 року, засобами поштового зв`язку, ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 , підставою касаційного оскарження зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-цта застосованих апеляційним судом обґрунтовує тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не встановили фактичні обставини у справі про те, що ухвалою судді зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться у заяві про вчинення кримінального правопорушення. Дійшли помилкових висновків про те, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Львові не має відповідати за позовом ОСОБА_1 і те, що він як член та представник фермерського господарства не має право на відшкодування шкоди.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та не є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту касаційної скарги (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 09 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про стягнення моральної шкоди повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук