ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року

м. Харків

справа № 638/7627/21

провадження № 22-ц/818/391/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів -Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря судового засідання -Тітченко О.В.

сторони справи:

заявник- ОСОБА_1

заінтересована особа - власник веб-сайту www.open-ua..net, власник веб-сайту www.ord-ua.com, Державне бюро розслідувань

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2022 року ухвалене у складі судді Подус Г.С. ,-

УСТАНОВИВ:

21.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування, в якій просив суд: встановити факт недостовірної інформації та спростувати інформацію, яка порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , що була поширена в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06:46 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15.47 на веб сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_6в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» наступного змісту: «співробітники ДБР та Офісу Генерального Прокурора отримали 100 тисяч доларів за закриття кримінальних проваджень проти працівників Дніпропетровської ДФС. Про це нашому виданню на умовах анонімності повідомили співробітники Офісу Генерального Прокурора. За інсайдерською інформацією, провадження за номером 0001403 відносно працівників Дніпропетровської ДФС було припинено в суботу, 31 жовтня. Основним виконавцем у слідстві ДБР по двом провадженням був ОСОБА_1 , заступник керівника одного з управлінь ДБР. Контроль за слідством здійснював керівник Головного слідчого управління ДБР ОСОБА_5. За вказане рішення оперативні співробітники ДБР отримали 100 тисяч доларів. За інформацією з джерел наближених до керівництва Офісу Генерального прокурора, половина неправомірної вигоди, отриманої по двом провадженням, була передана до ОГП, а саме співробітнику управління процесуального керівництва ОСОБА_6».

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працює заступником керівника управління Державного бюро розслідувань. ІНФОРМАЦІЯ_2 в мережі інтернет була розмішена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7». Заявник вважає, що зміст статті спрямований на формування у читача хибного висновку про те, що співробітниками Державного бюро розслідувань було отримано неправомірну вигоду за закриття кримінальних проваджень проти працівників Дніпропетровської ДФС. При цьому жодних доказів на підтвердження такої інформації не надано. Інформація була поширена для публічного ознайомлення в режимі вільного доступу. Кожен охочий має змогу ознайомитися зі змістом статті. На вказаних веб-сайтах, поруч із розміщеною статтею, відсутні будь-які відомості про авторів статті, власники веб-сайтів невідомі. Заявник вважає, що інформація в статті «ІНФОРМАЦІЯ_7», що поширена невідомими особами на веб-сайтах ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3 є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права заявника на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, оскільки жодних неправомірних дій ним не вчинялось, а дана інформація носить дискредитаційний характер.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10.11.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту недостовірної інформації та її спростування відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що заявник відповідно до статей 80, 81 ЦПК України не довів факту наявності недостовірної інформації на веб-сторінках та факт того, що особи які є власниками цих веб-сторінок йому невідомі. Заявник вправі був звернутись до суду із клопотанням про витребування доказів, у тому числі про витребування в компетентних уповноважених осіб даних про власника веб-сайтів, та про огляд веб-сайтів в судовому засіданні, проте із такими клопотаннями заявник до суду не звертався.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на незаконність рішення суду та порушення судом норм процесуального права. Просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за правилами ч. 5 ст. 100 ЦПК України у суду не було процесуальних підстав не брати до уваги надані заявником докази адже будь-яких сумнів у достовірності (відповідності паперових копій електронного документу) у ході розгляду справи ані учасниками справи, ані судом не висловлювалися, оригінал судом не витребовувався.

Скаржник зазначив, що суд був зобов`язаний витребувати докази поширення інформації яка входить до предмету доказування в даній справі та провести огляд таких доказів за їх місцезнаходженням в інтернеті або зобов`язаний був роз`яснити заявнику неможливість всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи без додаткового підтвердження факту розміщення відповідної інформації на зазначених у заяві веб-сайтах.

Апелянт також зауважив, що судом не було прийнято до уваги надані представником позивача докази вжиття відповідних належних та адекватних вимогам чинного законодавства та судовій практиці заходів спрямованих на встановлення особи автора статті та/або власника веб-сторінок. Також в ЄДРСР є значна кількість судових рішень щодо спростування інформації з вказаного веб-сайту, при цьому судами неодноразово вживалися заходи щодо встановлення особи йоґо власника, які виявилися безрезультатними.

Заслухавши суддю-доповідача, представника заявника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції досліджено електронні докази шляхом відтворення та ознайомлення з веб-сайтами: «веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_1 та веб сайтом ІНФОРМАЦІЯ_3 за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_6.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06.46 год. на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_5за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15.47 год. на веб сайті ІНФОРМАЦІЯ_3за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_6 була розмішена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7» наступного змісту: «співробітники ДБР та Офісу Генерального Прокурора отримали 100 тисяч доларів за закриття кримінальних проваджень проти працівників Дніпропетровської ДФС. Про це нашому виданню на умовах анонімності повідомили співробітники Офісу Генерального Прокурора. За інсайдерською інформацією, провадження за номером 0001403 відносно працівників Дніпропетровської ДФС було припинено в суботу, 31 жовтня. Основним виконавцем у слідстві ДБР по двом провадженням був ОСОБА_1 , заступник керівника одного з управлінь ДБР. Контроль зі слідством здійснював керівник Головного слідчого управління ДБР ОСОБА_5. За вказане рішення оперативні співробітники ДБР отримали 100 тисяч доларів. За інформацією з джерел наближених до керівництва Офісу Генерального прокурора, половина неправомірної вигоди, отриманої по двом провадженням, була передана до ОГП, а саме співробітнику управління процесуального керівництва ОСОБА_6».

Також судом встановлено, що доступ до викладеної оспорюваної заявником у публікаціях інформації є вільним, інформація знаходиться в режимі відкритого доступу та поширена необмеженому колу осіб.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено , що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином факти, що підлягають встановленню повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про електронні комунікації» домен це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву (доменне ім`я), що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється.

Реєстрація (делегування) доменного імені здійснюється для адресації веб-сайту таким доменним іменем. Тільки реєстрант доменного імені отримує від реєстратора доменного імені дані доступу для управління доменним іменем, та відповідно тільки він чи уповноважені ним особи, відповідальні за здійснення адміністративних/технічних функцій щодо такого доменного імені, мають можливість здійснювати налаштування/зміну адресації доменного імені шляхом: визначення/зміни IP-адрес(-и), яким/якій відповідає доменне ім`я; визначення/зміни ns-серверів доменного імені; визначення/зміни серверів електронної пошти; встановлення переправлення (редиректу) на інше доменне ім`я.

Початку функціонування (працездатності) веб-сайту та доступу до нього інших осіб через мережу Інтернет передує розміщення програмного забезпечення такого веб-сайту на спеціалізованому веб-сервері та забезпечення доступу до нього з мережі Інтернет (переміщення веб-сайту на хостинг) безпосередньо або шляхом укладення договору з постачальником послуг технічного зберігання (хостингу) веб-сайтів і (або) серверів (хостинг-провайдером).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Згідно із усталеною практикою, реєстрація доменних імен та замовлення послуг хостингу здійснюється в онлайн-режимі. При цьому реєстрант доменного імені та отримувач послуг хостингу під особисту відповідальність зазначає свої дані без їх додаткової перевірки реєстратором та хостинг-провайдером.

Відповідно до ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) таку достовірну інформацію про себе: а) повне ім`я або найменування власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; б) повну адресу місця проживання або місцезнаходження власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу; в) контактну інформацію власника веб-сайту та постачальника послуг хостингу, у тому числі адресу електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом "в" цієї частини.

У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет».

Власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про телекомунікації» адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет включає комплекс організаційно-технічних заходів, необхідних для забезпечення функціонування технічних засобів підтримки адресування, у тому числі серверів доменних назв українського сегмента мережі Інтернет, реєстру домену.UA в координації з міжнародною системою адміністрування мережі Інтернет, спрямованих на систематизацію та оптимізацію використання, обліку та адміністрування доменів другого рівня, а також створення умов для використання простору доменних імен на принципах рівного доступу, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції.

Адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет здійснюється уповноваженою організацією для: 1) створення реєстру доменних назв і адрес мережі українського сегмента мережі Інтернет;2) створення реєстру доменних назв у домені.UA; 3) створення та підтримки автоматизованої системи реєстрації та обліку доменних назв і адрес українського сегмента мережі Інтернет; 4) забезпечення унікальності, формування та підтримки простору доменних назв другого рівня в домені.UA; 5) створення умов для використання адресного простору українського сегмента мережі Інтернет на принципах рівного доступу, оптимального використання, захисту прав споживачів послуг Інтернет та вільної конкуренції; 6) представництва та захисту у відповідних міжнародних організаціях інтересів споживачів українського сегмента мережі Інтернет. Адміністрування адресного простору мережі Інтернет у домені.UA здійснюється недержавною організацією, яка утворюється самоврядними організаціями операторів/провайдерів Інтернет та зареєстрована відповідно до міжнародних вимог.

Утворення адресного простору, розподіл і надання адрес, маршрутизація інформації між адресами здійснюються відповідно до міжнародних вимог.

Відповідно до пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 22 липня 2003 року № 447-р «Про адміністрування домену «.UA» об`єднання підприємств «Український мережевий інформаційний центр» (далі - ОП «Український мережевий інформаційний центр») створено з метою управління адресним простором українського сегмента мережі Інтернет, обслуговування та адміністрування системного реєстру та системи доменних імен домену верхнього рівня «.UA».

ОП «Український мережевий інформаційний центр» уповноважено здійснювати адміністрування адресного простору українського сегмента мережі Інтернет і з метою сприяння захисту прав осіб від порушень у мережі Інтернет акредитувало та підтвердило компетентність Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» у здійсненні відповідних функцій щодо українського сегмента мережі Інтернет.

Згідно із статутом ОП «Український мережевий інформаційний центр» останнє не може надавати послуги третім особам у разі якщо для надання таких послуг воно акредитувало інші організації і скеровує осіб, які звертаються, та суди до Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції» за отриманням інформації, у тому числі про власників веб-сайту.

Відповідно до довідки Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму « Український центр підтримки номерів і адрес» №325/2020-Д від 20.11.2020 шляхом аналізу та співставлення інформації, розміщеної у мережі Інтернет, зокрема в Єдиному державному реєстрі судових рішень, було виявлено інформацію щодо належності веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 та персональної сторінки в соціальній мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_8 (ведеться від імені користувача: « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») ОСОБА_4 . Також автором численних статей на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначений « ОСОБА_4 , «ОРД»». Також вказано дані про володільця облікового запису, що використовується для розміщення веб-сайту: ІНФОРМАЦІЯ_3/ у мережі Інтернет - у реєстранта доменного імені ord-ua.comта/або отримувача послуг хостингу. Реєстратором доменного імені ord-ua.com є - NetEarthOneInc. Хостинг провайдером веб сайту ord-ua.com є - CloudFlare, Inc. (а.с.32-37).

Зазначене свідчить про те, що в супереч вимог ч. 11 ст. 52-1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» повне ім`я або найменування власника вищезазначеного веб-сайту та постачальника послуг хостингу, їх повна адреса місця проживання або місцезнаходження та контактна інформація у тому числі адреса електронної пошти, номер телефону, за якими з ними можливо оперативно зв`язатися на веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) відсутня.

Як зазначено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у спорах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1 відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК.

У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Оскільки заявник довів, що встановити повне ім`я або найменування власників ( ІВ) веб-сайтів та постачальника послуг хостингу, їх місцезнаходження та контактну інформацію неможливо, судова колегія вважає, що ним обрано належний спосіб захисту порушеного немайнового інтересу шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту неправдивості інформації та її спростування в порядку окремого провадження

Пунктами 15, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Оцінюючи зміст інформації, яку заявник просить визнати недостовірною та спростувати її, судом встановлено, що така інформація була викладена на вказаних веб-сайтах у формі фактичних тверджень, а не у формі оціночних суджень, такі публікації не містять власні судження, думки, критику та переконання автора про викладені у публікаціях факти, як і не містять використання автором мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Поширена інформація може бути перевірена на предмет її достовірності, в той час коли оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості.

Дослідивши, в судовому засіданні, текст публікації «ІНФОРМАЦІЯ_7», яка розміщена на веб-сайтах ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3, судом встановлено, що така інформація вказана про ОСОБА_1 як про заступника керівника управління ДБР, тобто як про посадову особу.

Із відповіді Державного бюро розслідувань вбачається, що слідчі Управління з досудового розслідування військових правопорушень, а також порушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, вчинених внаслідок ведення Російською Федерацією, із залученням представників інших держав, агресивної війни проти України, Головного слідчого управління ДБР здійснювали досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000869 від 04.11.2020 за фактом отримання працівниками ДБР та Офісу Генерального прокурора 100 тис. дол. США за закриття кримінальних проваджень стосовно працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області. Так, 04.11.2020 до Головного слідчого управління ДБР від Управління забезпечення особистої безпеки ДБР надійшли матеріали, з яких вбачається, що під час моніторингу мережі Інтернет було виявлено статтю «ІНФОРМАЦІЯ_11» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_9, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_10 о 15:47. У статті, зокрема, зазначено, що основним виконавцем у слідстві ДБР у двох провадженнях був ОСОБА_1 , заступник керівника одного з управлінь ДБР. Водночас за результатами проведеного досудового розслідування 29.04.2021 слідчим у кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку зі встановленням відсутності події кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України.

Оскільки доказів того, що викладена в статті «ІНФОРМАЦІЯ_7», яка розміщена на веб-сайтах ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_3 інформація щодо отримання працівниками ДБР та Офісу Генерального Прокурора 100 тисяч доларів США за закриття кримінальних проваджень стосовно працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області поширена відносно ОСОБА_1 є достовірною та правдивою матеріали справи не містять, судова колегія вважає, що заява підлягає задоволенню.

Встановлення судом факту поширення та спростування недостовірної інформації про отримання працівниками ДБР та Офісу Генерального Прокурора 100 тисяч доларів США за закриття кримінальних проваджень стосовно працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області є достатнім для захисту немайнових інтересів ОСОБА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовльнити.

Встановити факт недостовірної інформації та спростувати інформацію яка порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , що була поширена в мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06:46 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_5за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15.47 на веб сайті ІНФОРМАЦІЯ_3за інтернет-адресою (посиланням): ІНФОРМАЦІЯ_6в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_7», а саме щодо отримання працівниками ДБР та Офісу Генерального Прокурора 100 тисяч доларів США за закриття кримінальних проваджень стсовно працівників Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 травня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук