Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/1193/20

Номер провадження: 2/511/4/23

18 квітня 2023 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Бобровська І. В.,

секретаря судового засідання Бєгєн А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,

за участі:

представника позивачів адвоката Продана М.О.,

представника відповідача адвоката Магера Р.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

13.07.2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на неї.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , який у 2009 році було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2 . Позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу між сторонами склались неприязні стосунки, позивачі припинили будь яке спілкування з відповідачем. Відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх обов`язків співвласника нерухомого майна: не бере участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_1 за власні кошти здійснила ремонт у квартирі, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи товарні чеки та квитанції. Таким чином, квартирою АДРЕСА_1 фактично користується лише ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На підставі вищевикладеного позивачі просять суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної (особистої часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08.07.2010 року, виданого виконкомом Єгорівської сільської ради; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 29,8 кв. м. в рівних частках, а саме по 1/6 частині за кожним; стягнути на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частину квартири в розмірі, визначеному експертом, що знаходиться на депозитному рахунку ТУ ДСАУ в Одеській області.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.07.2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

08.09.2020 року відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Відповідач не заперечує, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 29,8 кв. м, належить на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08.07.2010 року, виданого виконкомом Єгорівської сільської ради, сторонам по справі по 1/3 частки кожному. Але категорично заперечує щодо позбавлення його права власності на належну йому 1/3 частку квартири, мотивуючи тим, що будь-якого іншого житла, окрім цього, він не має, а вказана обставина є істотною шкодою, що буде завдана його інтересам в сенсі ст.365 ЦК України внаслідок припинення права власності на його частку в спільному майні. Крім того, на думку відповідача, 1/3 частку в спільному майні не можна вважати «незначною часткою». Доводи позивача про неможливість спільного проживання та неприязнені стосунки між позивачами та відповідачем вважає безпідставними. Враховуючи, що позивач не довела наявності сукупності всіх передбачених ст..365 ЦК України підстав для припинення права власності відповідача на належну йому частку у спільному майні та відсутності у нього на праві власності іншого житла, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

09.10.2020 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Бережної Т.Г. надійшла відповідь на відзив, згідно якого просить позов задовольнити, а доводи та аргументи представника відповідача адвоката Магера Р.Ю., не брати до уваги, оскільки частка відповідача порівняно з сукупною часткою позивачів та враховуючи загальну площу квартири, є незначною , сукупності обстав, передбачених ч .1 ст. 365 ЦК України для припинення права на частку в спільному мані не потрібно, а достатньо наявності будь-якої з обставин, квартира є неподільною, відповідач в квартирі не проживає більше 10 років, добровільно виселився з неї, має іншу сім`ю та має інше постійне місце проживання, спільне проживання з ним для позивачів є неможливим внаслідок неприязних сосунків та наявності у відповідача іншої сім`ї.

На підставі ухвали суду від 27.05.2021 року проведено судову будівельно-технічну експертизу (висновок № 21-3237 від 23 жовтня 2021 року).

27.01.2022 року до суду позивачами надано звіт за визначенням ринкової вартості двокімнатної квартири, загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 29,8 кв. розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

09.02.2022 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на неї.

В уточненій позовній заяві позивачі просять суд: припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , що належить йому на праві приватної (часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08.07.2010 року, виданого виконкомом Єгорівської сільської ради; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 59,7 кв.м., житловою площею 29,8 кв. м. в рівних частках, а саме по 1/6 частині за кожним; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частину квартири в розмірі 109 306 грн.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.02.2022 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності прийнято до розгляду.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 01 березня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивачів адвокат Продан М.О. заявлений позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на підстави та обґрунтування, викладені в уточненій позовній заяві в редакції від 09.02.2022 року. Пояснив, що відповідач 10 років в спірній квартирі не проживає, створив нову сім`ю, з позивачами не спілкується, вони пропонували йому грошові кошти за його частку в квартирі, намагались укласти мирову угоду, але марно. Квартира є неподільною та сумісно проживати позивачі з відповідачем не можуть. Тому іншого шляху як обраний ними спосіб захисту своїх прав позивачі не мають. Позивач ОСОБА_2 вніс на депозит суду вартість частки відповідача на виконання вимог ст..365 ЦК України за себе та за матір ОСОБА_1 .

В судовому засідання представник відповідача адвокат Магера Р.Ю. позовні вимоги не визнав, висловив заперечення проти заявлених позивачами позовних вимог, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що колишньою дружиною відповідача - позивачкою ОСОБА_1 зазначено в уточненому позові прохання стягнути з неї на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частку квартири, при цьому не надано суду доказів внесення нею грошових коштів у розмірі вартості 1/3 частки квартири на депозитний рахунок суду, відповідно до вимог ч.2 ст.365 ЦК України. Натомість, грошові кошти на депозитний рахунок суду вніс син відповідача - позивач ОСОБА_2 , який взагалі не заявляв вимогу стягнути з нього грошову компенсацію за частку квартири відповідача, що є порушенням вимог ч.2 ст.365 ЦК України. Позивачі мають окремі частки в квартирі і заявили позовні вимоги про перерозподіл долі відповідача між ними також в частках по частки його долі кожному з позивачів, між тим, компенсацію вартості його частки просять стягнути з колишньої дружини, яка жодної копійки на депозитний рахунок суду не внесла. Крім того, з визначеною позивачами вартістю його частки в квартирі, запропонованою йому, в сумі 109 306 грн. відповідач категорично не згодний, а на запропоновану відповідачем суму компенсації позивачі не погодились. Він є пенсіонером, отже, непрацездатною особою. Запропонована позивачкою сума компенсації за належну відповідачу частину квартири є незначною та такою, що не надасть йому можливості придбати подібне інше житло. А позбавлення відповідача єдиного житла спричинить його інтересам істотну шкоду, що є неприпустимим. Відповідач не заперечує, що має іншу сім`ю та не проживає в квартирі, але він в спірній квартирі зареєстрований, він не має на праві власності будь-якого іншого житла та взагалі яких-небудь об`єктів нерухомості. Дана квартира є його єдиною житловою площею, якою він може вільно користуватись. Позивачка ОСОБА_1 одноосібно безперешкодно користується спірною квартирою та чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, з приводу чого він звертався до органів поліції. Крім того, квартира є двокімнатною, їх син в квартирі не проживає, а тому сумісне користування кватирою позивачкою та відповідачем можливе. Між відповідачем та його сином немає неприязних відносин, а посилання позивачки на відсутність між сторонами родинних відносин, що, на її думку, начебто унеможливлює здійснення права спільної часткової власності на майно та проживання, саме по собі не є достатньою підставою для висновку про неможливість спільного користування майном. Також представник відповідача посилається на те, що 1/3 частка двокімнатної квартири у праві власності на нерухоме майно є значною часткою у цьому праві, оскільки кожен із співвласників має таку однакову частку, а припинення права приватної власності відповідача на значну частку в майні, що одночасно є позбавленням права власності на житлове приміщення, не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника. Тому відповідач позов не визнає та просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до нього про припинення права співвласника на частку.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача на обґрунтування заявлених та в подальшому уточнених позовних вимог, пояснення представника відповідача на обґрунтування заперечень проти заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/3 частки кожному, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконкомом Єгорівської сільської ради 08.07.2010 року на підставі рішення №130 від 01.07.2010 року.

За характеристикою приміщень вказана квартира є двокімнатною, розташована на першому поверсі триповерхового будинку, складається з двух житлових кімнат площами 16,60 кв.м та 13,30 кв. м, передньої площею 3,00 кв.м, вбудованої шафи площею 0,60 кв.м, ванної кімнати площею 3,20 кв.м, столової площею 7,70 кв.м, кухні площею 7,60 кв.м, веранди площею 7,80 кв.м, загальною площею 59,70 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м.

Згідно з висновком експерта № 21-3237 від 23 жовтня 2021 року виділити в натурі частку майна, пропорційну 1/3 частки квартири відповідно до регламентованих нормативно технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо. Досліджувана квартира є неподільною. Технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натур належну ОСОБА_3 на праві власності 1/3 частину квартири , яка б відповідала самостійній квартирі в складі житлових і підсобних приміщень із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями технічно неможливо. Житлова і підсобна площа, яка припадає на 1/ 3 частку квартири згідно нормативних документів менше мінімальної, що виключає можливість виділу частки ОСОБА_3 в натурі.

Згідно довідки Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30.07.2020 року №325 відповідач ОСОБА_3 дійсно зареєстрований, але не проживає в квартирі АДРЕСА_3 з 2009 року.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_3 згідно відмітки в її паспорті, копія якого додана до позовної зави.

Позивач ОСОБА_2 долучив до позовної заяви копію тільки першої та другої сторінки свого паспорту, що унеможливлює встановити його місце реєстрації.

Згідно Звіту за визначенням ринкової вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_3 від 17.12.2021 року ринкова вартість 1/3 частки об`єкта нерухомості складає 109 306 грн.

17.10.2022 року позивач ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок суду 109 306 грн., що підтверджується квитанцією.

Предметом спору у даній цивільній справі є припинення права власності відповідача на частку у спільному майні.

При вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених Законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

За імперативними приписами ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

Норма ст.321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ч.1 ст.358 ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники володіють та користуються майном спільно, не порушуючи взаємні права, та можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Вони можуть володіти майном з урахуванням часток, які належать їм у праві власності на майно або незалежно від цього.

Співвласники зобов`язані коригувати свої дії стосовно утримання майна, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників зобов`язаний, відповідно до своєї частки у праві спільної власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Вказані положення визначені ст.360 ЦК України.

Отже, законодавство України встановлює обов`язки власника щодо дбайливого ставлення до належного йому майна. Необхідність правового регулювання даних відносин пов`язана із необхідністю забезпечення обов`язків, встановлених законодавством для співвласника майна, зокрема, обов`язку брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Статтею 365 ЦК України регламентується питання про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, про що просить позивач у цій справі.

Згідно ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказана норма закону регулює правовідносини щодо припинення права особи на частку у спільному майні, яке належить особам на праві спільної часткової власності.

Таким чином, аналіз положень ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-4 ч.1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах ВС від 25 вересня 2019 року у справі № 523/3337/18; ВП ВС від 18 грудня 2018 у справі № 908/1754/17, КЦС ВС у справі № 311/2586/18 від 03.06.2023 року .

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, сформульованої у постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14 визначальною обставиною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників є те, чи буде істотною шкода завдана внаслідок такого припинення.

Згідно положень п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі, чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) вказано, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.

Відповідно до приписів ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 4 вищенаведеної статті констатовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин тягар доказування про те, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також те, що спільне володіння та користування майном є неможливим, несе позивач.

Згідно висновком експертизи № 21-3237 від 23 жовтня 2021 року, проведеної за клопотанням позивачів, виділити в натурі частку майна, пропорційну 1/3 частки квартири відповідно до регламентованих нормативно технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо.

Але, звертаючись до суду з позовом позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели суду, що частка відповідача ОСОБА_3 (1/3) є незначною. На думку суду, сам по собі розмір належної відповідачу ОСОБА_3 частки у квартирі АДРЕСА_4 у розмірі 1/3 загальною площею 59,70 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м., вартістю 109 306 грн. не може свідчити про те, що ця частка є незначною і не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду.

Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц).

Відповідно до положень ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У своїй позовній заяві позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили, що їх та відповідача ОСОБА_3 спільне користування майном є неможливим, оскільки вони з 2009 року не є членами однієї сім`ї, що унеможливлює спільне користування й володіння квартирою.

Проте, позивачами не надано суду належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_3 разом з відповідачем ОСОБА_3 . А сам відповідач категорично заперечує вказаний факт і стверджує, що не має зі своїм сином ОСОБА_2 неприязних стосунків.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів реєстрації та проживання у спільній квартирі.

Доводи позивачки про те, що спільне користування спірною квартирою не виявилось можливим тільки через те, що сторони не є членами однієї сім`ї, не можуть бути розцінені судом як те, що спільне володіння і користування майном сторонами є неможливим та відповідно, підстави до задоволення вимог позивачів.

Також, судом не встановлено та позивачами належними доказами не доведено, що відповідач ОСОБА_3 має інше житло або нерухоме майно, а посилання на те, що відповідач з 2009 року в квартирі не мешкає, бо має іншу сім`ю, а тому має інше житло, є безпідставним, оскільки доказів того, що відповідачу належить будь-яке інше житло, суду не надано, а сам відповідач цю обставину не визнає.

Отже, позивачами не надано суду доказів наявності у відповідача ОСОБА_3 іншого житла, не зазначено кола членів сім`ї відповідача, а тому суд позбавлений можливості проаналізувати, чи, дійсно, припинення права відповідача на нерухоме майно не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника та членам його сім`ї.

Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз.3 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.

В той же час, позивачем надано Звіт за визначенням ринкової вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_3 від 17.12.2021 року, згідно якого ринкова вартість 1/3 частки об`єкта нерухомості складає 109 306 грн.

На вказану суму компенсації відповідач категорично не погоджується, оскільки за вказану суму грошей він собі інше аналогічне жито придбати не зможе, а він є наразі пенсіонером, тому має невеликий дохід.

Крім того, з моменту розлучення з позивачкою в 2009 році відповідач в спірній квартирі не мешкає, оскільки створив нову сім`ю, тому ніяким чином не перешкоджає позивачам володіти та користуватись спільним майном.

Доказів того, що позивачі перешкоджають відповідачу проживати в квартирі, відповідачем також суду не надано.

Але, враховуючи, що відповідач є особою пенсійного віку, іншого житла не має, що позивачами в ході судового розгляду належними та допустимими доказами не спростовано, суд приходить до висновку щодо істотного порушення інтересів відповідача у разі припинення його права власності на частку у спірній квартирі, оскільки позбавлення його частки у праві спільної власності на квартиру призведене до втрати ним житла.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частина друга ст.365 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, встановлює обов`язок попереднього внесення співвласником - позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду.

Положення ч.2 ст.365 ЦК України насамперед спеціально запроваджені для збереження прав відповідача, як співвласника, тому позов про припинення права на частку у спільному майні (житлі) не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений права на майно без вказаної вище гарантії.

Таким чином, попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15.

Однак, позивач ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві просила суд стягнути саме з неї суму компенсації за 1/3 частку квартири на користь відповідача ОСОБА_3 , але не внесла на депозитний рахунок суду суми вартості 1/3 частки спірної квартири в розмірі 109 306 грн.

Натомість, вказану суму компенсації 17.10.2022 року на депозитний рахунок суду вніс позивач ОСОБА_2 , який не заявив позовну вимогу про стягнення з нього на користь відповідача суму компенсації за його частку в квартирі.

Оскільки кожен з позивачів діє у вказаній справі самостійно, та заявив самостійну вимогу щодо визнання за ним права власності на частку відповідача у розмірі 1/6 частки квартири за кожним позивачем, то внесення грошових коштів на депозит суду позивачем ОСОБА_2 , який не просив стягнути з нього компенсацію, на думку суду, не може вважатися виконанням вимог ч.2 ст.365 ЦК щодо попереднього внесення співвласником - позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи позивачів про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не є безумовною підставою для примусового припинення права власності відповідача на частину належної спірної квартири. Припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц).

Встановивши, що частка ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності на спірну квартиру не може бути розцінена як незначна, доводи позивачів про неможливість спільного володіння та користування цим приміщенням є недоведеними, а припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_3 завдасть йому істотної шкоди, порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших, тому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Суд наголошує на тому, що позивачі на свій розсуд обрали спосіб захисту порушеного права та розпорядилися своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачами вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, суд також відмовляє позивачам у відшкодуванні понесених ними судових витрат відповідно до положень п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 81,141,259,263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення виготовлено 09 травня 2023 року.

Суддя І. В. Бобровська