Справа № 183/4256/21
№ 2/183/489/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2023 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судових засідань Краснянської Д.О.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник Світлана Вікторівна про визнання частково недійсним заповіту подружжя та визнання права власності на земельну ділянку, в порядку спадкування за законом, -

за участю:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 , -

в с т а н о в и в:

30 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд:

- визнати заповіт подружжя, укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. 30.12.2012 року, який зареєстрований в реєстрі за № 121, недійним в частині спадкування земельної ділянки, яка розташована на території садового товариства «Узлісся» Орлівщинської сільської ради Дніпропетровської області;

- визнати право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :02:020:0101, за ОСОБА_1 , шляхом спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 30 січня 2012 року вона та її чоловік ОСОБА_5 склали заповіт подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 121, відповідно до якого, належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 та земельну ділянку за кадастровим № :02:020:0101 вони заповіли ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки - ОСОБА_5 помер. Після його смерті, позивачка звернулася до нотаріуса для прийняття права власності на частку у праві спільної сумісної власності, яка належала покійному чоловіку, проте їй було відмовлено на підставі статті 1243 ЦК України.

Також позивачка зазначає, що при замовленні технічної документації на зазначену вище земельну ділянку, вона дізналася, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим № :02:020:0101 належить на праві приватної власності лише її покійному чоловіку на підставі державного акту від 09.12.1994 року, а тому ця ділянка була його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, як було визначено у заповіті подружжя.

З огляду на викладене, позивачка наполягає на тому, що земельна ділянка з кадастровим № :02:020:0101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може входити до спадкової маси за заповітом подружжя та не відповідає вимогам ч.1 ст. 1243 ЦК України. У зв`язку з чим, зазначена земельна ділянка підлягає спадкуванню за законом відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, а єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, являється тільки позивачка по справі /а.с.2-4/.

Не погодившись з позовними вимогами відповідачем подано до суду відзив, у якому відповідач спростовує твердження позивача про те, що земельна ділянка являється особистою власністю ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , така позиція, на думку відповідача є хибною, оскільки на момент укладання заповіту подружжя, у Сімейному кодексі України не було передбачено належність приватизованих земельних ділянок до особистої власності одного з подружжя. Отже позивачка була співвласником зазначеної земельної ділянки на момент укладення заповіту подружжя.

Також відповідач зазначає, що оскільки подружжя перебувало у шлюбі з 25.06.1983 року, то отримання державного акту на право приватної власності на землю 09.12.1994 року відповідає правовій нормі, яка регулювала майнові сімейні правовідносини в той період часу, а саме Кодекс України про шлюб та сім`ю, ст.ст. 22,24, якими було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Враховуючи викладене, відповідач наполягає на тому, що заповіт повністю відповідає вимогам закону, оскільки він складений щодо майна, яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності.

Також у відзиві на позов, відповідач наполягає на тому, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки спірний заповіт було укладено у 2012 році, а з позовною заявою вона звернулася лише у 2021 році. Крім того, відповідач зазначає, що доводи зазначені позивачкою щодо обґрунтованості пропуску строку звернення із зазначеним позовом не відповідають дійсності, оскільки у 2016 році ОСОБА_1 вже зверталася до відповідача ОСОБА_2 із позовною заявою про визнання недійсним цього заповіту подружжя з іншими підставами, отже посилання позивачки на її необізнаність є безпідставними, за таких умов відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі /а.с.65-69/.

Ухвалою суду від 06 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви /а.с.48-49/.

Ухвалою суду від 11 січня 2022 року, після усунення недоліків відкрито провадження по цивільній справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження /а.с.62/.

Ухвалою суду від 07 липня 2022 року клопотання представника відповідача, про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. інформацію, чи видавався нотаріусу державний акт на землю від 09 грудня 1994 року при складанні заповіту подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 30 січня 2012 року; копію державного акту на землю від 09 грудня 1994 року, який міститься в матеріалах нотаріальної справи заповіту подружжя /а.с.92-93/.

Ухвалою суду від 10 січня 2023 року клопотання представника позивача, про витребування доказів задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського Міського нотаріального округу Олійник С.В. належним чином посвідчені копії нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту подружжя № 121 від 30 січня 2012 року, у П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином посвідчені копії спадкової справи, яка була відкрита після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.124/.

Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року закінчено підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Також надавши детальні пояснення які викладені в позовній заяві та запереченні на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, пославшись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. Також надавши детальні пояснення по суті справи.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши підстави позову, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 25 червня 1983 року було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_1 /а.с.137 зворот/.

30 січня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було складено заповіт подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 121. Відповідно до означеного заповіту належні подружжю на праві спільної сумісної власності квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та земельну ділянку, за кадастровим № :02:020:0101, вони заповіли ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно тексту заповіту нотаріусом роз`яснено ст.ст. 1241, 1243, 1254, ст.1307 ЦК України, а також роз`яснено, що за життя дружина або чоловік має право відмовитися від заповіту. Також, заповітом передбачено, що у разі смерті одного з подружжя другий з подружжя, який його пережив повинен інформувати нотаріуса для накладання заборони відчуження майна, зазначеного в заповіті /а.с.144/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , що було видане відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с.9/.

Судом встановлено, що після смерті чоловіка ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка звернулася до п`ятої дніпровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Матеріали справи місять лист державного нотаріуса Ужви Т.М, адресований на адресу ОСОБА_1 , у якому нотаріус роз`яснює спадкоємцю за законом порядок накладення заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, а також порядок зняття заборони на відчуження майна /а.с.56/.

На вимогу суду, П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою, надано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якої ОСОБА_1 прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка /а.с.132 зворот/, доказів про прийняття спадщини спадкоємцем за заповітом , - відповідачем по справі, суду не подано.

Також суду надано копію нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту подружжя реєстровий № 121 від 30.01.2012 року, у відповідності до яких на час посвідчення заповіту ОСОБА_5 належала земельна ділянка, площею 0,102 га, розташована на території садового товариства «Узлісся» (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 000668); виданий Орлівщинською сільською радою на підставі рішення 17 сесії від 23.12.1993 року /а.с.150/.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

До відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України КпШС України.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час набуття права власності на земельну ділянку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також, суд зазначає, що до 08 лютого 2011 року Сімейний кодекс України не містив регламентації, до якої власності, спільної сумісної або особистої приватної, відноситься нерухоме майно, отримане внаслідок приватизації.

Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності», який набув чинності 08 лютого 2011 року, статтю 61 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: « 5. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації».

Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 13 червня 2012 року, частина п`ята ст.61 СК України виключена, а натомість частина перша ст.57 СК України доповнена пунктом 4, згідно з яким житло, набуте будь-ким із подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду та земельна ділянка» є особистою приватною власністю кожного з них.

За таких обставин, земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації в період із 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У даному конкретному випадку, земельна ділянка була набута у приватну власність ОСОБА_5 , на підставі рішення відповідної сільської ради для ведення садівництва у 1994 році, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Разом з тим, статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представників не допускається (ст. 1234 ЦКУ).

Також, частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до ч.1 ст. 1243 ЦК України подружжя також, має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. Отже, наведена норма закону є нормою, що дозволяє складання заповіту не однією особою, а двома, і вираження одночасно спільної волі двох осіб, а саме подружжя, такий вид заповіту може бути складений лише конкретно визначеними суб`єктами, тобто особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Як вже було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , на час складання оспорюваного заповіту, перебували у зареєстрованому шлюбі.

Нормами ЦК України передбачено, що за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Таким чином, якщо один з подружжя помре, інший вже не зможе відмовитися від спільного заповіту.

При цьому, в судовому засіданні встановлено, що за життя чоловіка позивачка не скористалася своїм правом відмовитися від спільного заповіту.

Так само, суду не надано доказів, що ОСОБА_5 за життя скористався своїм правом відмовитися від спільного заповіту подружжя.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України заповіт можна віднести до односторонніх правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (якщо це заповіт подружжя).

Глава 16 ЦК України встановлює поняття правочинів, підстави визнання їх недійсними та правові наслідки їх вчинення - і це загальні норми права. Проте, ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами і унеможливлюють застосування загальних норм для визнання недійсності правочинів (ст. 215 ЦК України).

Частиною 1 статті 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, з вищевикладеного вбачається що суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦКУ), тобто якщо суд прийде до переконання, що документ складено людиною, що не здатною усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними або заповідач перебував під чиїмось тиском, впливом обману, погрози насильства, якщо оформлення його було вимушеним, написаним під час небезпечної для життя хвороби або внаслідок важких обставин, тоді цей заповіт буде визнано недійсним.

Також, суд може визнати заповіт частково недійсним і в тому випадку, якщо в нього не включені особи, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Однак суд зазначає, що основною підставою для оспорювання заповітів є порок волі та/або волевиявлення заповідача. Доказом у цій категорії справ, для встановлення психічного стану спадкодавця на момент підписання заповіту, який би давав підстави вважати, що особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними на момент складання заповіту, є висновок судово-психіатричної експертизи.

Також, суд зазначає, що відповідно до п. 170 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у редакції від 03.03.2004 № 20/5, яка була чинною на момент посвідчення заповіту, заповіт подружжя може бути скасований кожним з подружжя лише за життя обох з подружжя.

Згідно з п. 36 цієї ж інструкції нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, при складанні заповіту подружжя нотаріус зобов`язаний роз`яснити заповідачам наслідки складання такого заповіту, передбачені ст.1243 ЦК України, зокрема, те, що такий заповіт може бути скасований лише за заявою обох заповідачів за життя їх обох, та також про те, що той з подружжя, що пережив іншого, буде обмежений в праві розпоряджатись належною йому часткою у спільному майні.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Проте суд зауважує, що відповідно до наданої копії оскарженого заповіту вбачається, що при його складанні нотаріусом було встановлено дієздатність заповідачів. Крім того, позивачкою власноруч зазначено, що вона текст заповіту прочитала, а отже, на момент його підписання, це було її особисте волевиявлення /а.с.144/.

Належних та допустимих доказів відсутності волевиявлення іншого з подружжя ОСОБА_5 , суду не подано.

Слід також зазначити, що відмова одного з подружжя від заповіту подружжя не тягне за собою недійсність заповіту загалом, а лише передбачає недійсність розпорядження того заповідача, який від нього відмовився. Зокрема, це підтверджується ч.3 ст. 1257 ЦК України, де вказується, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Отже, якщо заповіт було складено подружжям, а потім один з подружжя відмовився від спільного заповіту, то розпорядження, від якого особа відмовилася, втрачає силу, але розпорядження іншого з подружжя залишається чинним. Разом з тим, у такому випадку чинне розпорядження є не чим іншим, як заповітом одного з подружжя стосовно належної йому частки в праві спільної сумісної власності. Тобто майно в цьому разі не буде успадковуватися іншим з подружжя, а одразу перейде до зазначеного в заповіті спадкоємця.

Смерть одного з подружжя є підставою для припинення режиму спільної сумісної власності майна подружжя, стосовно якого складено спільний заповіт, та не породжує виникнення спадкових правовідносин. Проте, другий з подружжя повинен звернутися до нотаріуса, щоб оформити перехід права власності на частку у спільному майні подружжя, адже законодавством передбачена спеціальна процедура такого переходу та державна реєстрація речових прав, і відбутися «автоматично» це не може.

По-друге, на майно тимчасово накладається заборона на відчуження (продаж, дарування тощо), яка знімається тільки після смерті другого з подружжя. Це зроблено для того, аби не допустити порушення волі покійного. Для накладення такої заборони також потрібно, щоб той з подружжя, що пережив іншого, звернувся до нотаріуса, що і було вчинено позивачем при подачі заяви про прийняття спадщини.

Встановлені в судовому засіданні обставини щодо належності майна особисто спадкодавцеві та наявності його волевиявлення на успадкування цього майна відповідачем, жодним чином не порушують право дружини, що також висловила своє волевиявлення при посвідченні оскаржуваного заповіту, ще й з огляду на те, що призначений у спільному заповіті спадкоємець може скористатися своїм правом на отримання цієї спадщини лише після смерті другого з подружжя.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 , та як наслідок про відмову у задоволенні позову.

Оцінюючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:

Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: № 522/1029/18 (14-270цс19); № 522/2110/15-ц (14-247 цс 18) /п. 61; № 522/2201/15-ц (14-179 цс 18) /п. 61/; № 522/2202/15-ц (14-132цс18) /п. 61/; № 372/1036/15-ц (14-252цс18);№ 904/10956/16 (12-90гс19); № 183/1617/16 (14-208 цс 18) /п.п. 73/; № 911/1437/17 (12-226гс18) /п. 76/.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки суд дійшов до переконання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача, у суду не виникає обов`язку зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 141, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник Світлана Вікторівна про визнання частково недійсним заповіту подружжя та визнання права власності на земельну ділянку, в порядку спадкування за законом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник Світлана Вікторівна, юридична адреса: м. Дніпро, вул. Андрія Фабра, 15/1а.

Суддя Сорока О.В.