Справа № 638/8059/16-ц
Провадження № 2/638/100/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Мяснянкіної Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Сенс банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дзержинського Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Дзержинський районний відділ у м. Харкові Державної міграційної служби України у Харківській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири та зняття з реєстрації, за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання договору іпотеки недійсним,

встановив:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», змінено назву на Акціонерне товариство «Сенс банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення за іпотечним договором № 805/13/18-5/7-1270, укладеним 24.12.2007 року, на нерухоме майно, а саме: дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Дзержинською районною в м. Харкові, радою V скликання від 08.09.2010 року, право власності на яку зареєстровано згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 273958, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.09.2010 року, реєстраційний номер 27395877, номер запису 109145 в книзі 1; визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку», - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій; за рахунок продажу предмета іпотеки задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року на суму 3975365,15 грн. та усі витрати пов`язані зі збереженням та реалізацією предмета іпотеки; виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири за вказаною адресою; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову в сумі 1378 грн.; стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову в сумі 59630,47 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №805/16/13-1/7-107, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 100026 доларів США, зі сплатою 13 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 грудня 2032 року, на умовах визначених договором кредиту; в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 24.12.2007 року укладено іпотечний договір №805/13/18-5/7-1270, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрований в реєстрі за №4772, згідно умов якого відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» передано нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчену будівництвом дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вказує, що на сьогоднішній день будівництво даного нерухомого майна завершено та введено в експлуатацію, право приватної власності на нього оформлено ОСОБА_1 на підставі на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Дзержинською районною в м. Харкові, радою V скликання від 08.09.2010 року, право власності на яку зареєстровано згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №273958, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.09.2010 року, реєстраційний номер 27395877, номер запису 109145 в книзі 1; Відповідно до умов договору кредиту (п.3.3.7, 3.3.8) боржник взяв на себе зобов`язання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, сплати штрафних санкцій у разі не виконання кредитних зобов`язань у визначний термін; позивач вказує, що станом на 07.04.2016 року сума заборгованості по договору кредиту складає 153146,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 3975365,15 грн., з яких заборгованість за кредитом - 96606 дол. США 99 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 2507717,19 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 56539 дол. США 49 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 1467647,96 грн. 29 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_1 направлена вимога в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Іпотечним договором (зі змінами та доповненнями) визначені наступні умови та права іпотекодержателя, які дають можливість іпотекодержателю ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та визначають шляхи звернення стягнення. Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, п. 4.5 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду; підпунктами 4.5.1, 4.6.2. іпотечного договору визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; пунктом 1.2 Іпотечного договору визначено, що вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 588395,70 грн. Позивач вказує, що виходячи з умов іпотечного договору та враховуючи невиконання зобов`язань за договором кредиту, позивач набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором для задоволення своїх вимог за договором кредиту; наявність у житловому приміщенні зареєстрованих осіб, малолітньої дитини, перешкоджає реалізації цього предмета іпотеки; право іпотекодержателя здійснювати примусове виселення мешканців жилих приміщень в судовому порядку передбачене ст. 109 Житлового кодексу, з метою позасудового врегулювання питання виселення мешканців з квартири відповідачам направлено письмові вимоги, проте добровільно виконати зазначену вимогу мешканці відмовляються, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову, вказавши, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з спірної квартири, не підлягають задоволенню. 10 січня 2006 року ОСОБА_1 укладено договір пайової участі в будівництві житлового будинку АДРЕСА_3 , на виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 сплачено внески в розмірі 88265,70 грн., що станом на 21.12.2007 року (курс: 1 долар США = 5.05 грн.) еквівалентно 17478, 36 доларів США. Згідно з квитанцією № 64 від 21.12.2007 року ОСОБА_1 сплачено 68265 грн. 70 коп., згідно з квитанцією №35 від 10.12.2007 року - 20000 грн., що еквівалентно 17478,36 доларів США. Для продовження сплати внесків, фінансування пайової участі в будівництві житлового будинку, ОСОБА_1 24.12.2007 року укладено договір кредиту №805/16/13-1/7-107, на виконання якого укладено договір іпотеки №805/13/18-5/7-1270, предметом іпотеки за яким є майнові права на незакінчену будівництвом квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира, загальною вартістю 588395 грн., побудована частково за особисті кошти відповідачів (88265,70 грн., що еквівалентно 17478, 36 доларів США) і частково за кошти отриманого кредиту (500130 грн., що еквівалентно 99035,64 доларів США), за таких обставин, вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають. Вказує, що в позовній заяві позивачем не вказано приміщення (конкретної адреси), в яке мають бути виселені відповідачі, фактично заявлено позовні вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано частково за особисті кошти, частково за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду. відповідач ОСОБА_2 , яка діє як представник ОСОБА_3 , не має іншого постійного житла, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проживала в Луганській області, що підтверджується довідкою № від 26.12.2014 року, взята на облік за адресою: АДРЕСА_2 , як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. ОСОБА_2 не має іншого постійного житла, є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки недійсним, в якому просить визнати недійсним іпотечний договір №805/13/18-5/7-1270, укладений 24.12.2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на час укладення іпотечного договору №805/13/18-5/7-1270 від 24.12.2007 року стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, відповідні зміни до цієї статті внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», підлягає визнанню недійсним.

Представником ОСОБА_1 подано до суду додаткові пояснення, в яких вказує, що договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», підлягає визнанню недійсним. В силу частини 2 статті 18 Закону України "Про іпотеку" (у редакції чинній на час укладення спірних договорів) відсутність в іпотечному договорі однієї з його істотних умов (у тому числі і опису предмету іпотеки) тягне недійсність такого договору. Позивачем невірно розраховано заборгованість, в рахунок якої просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 у справі за позовом Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ВАТ «Трест Житлобуд-1» про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 929625 грн. 75 коп., згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 станом на 03.11.2009 року заборгованість за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року становила 929625 грн. 75 коп., з яких: 96606 дол.99 центів США - заборгованість по кредиту, 9363 дол. 71 цент - заборгованість за процентами, 10186, 35 грн. - пеня, та 9002 дол. 34 центи США - штраф; натомість, згідно з позовною заявою позивач вказує, що станом на 07.04.2016 року сума заборгованості за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року становить 3975365,15 грн., з яких: 96606 дол.99 центів США - заборгованість по кредиту, 56539,49 дол. США 49 центів - заборгованість за процентами. Тобто після звернення 30.04.2010 року до суду та отримання рішення суду про стягнення заборгованості в розмірі 929625 грн. 75 коп., банк продовжив нараховувати передбачені договором відсотки. Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись 30.04.2010 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із відповідача, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, звернувшись 30.04.2010 року до суду з позовом банк змінив строк кредитування та право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Позовна заява ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири та зняття з реєстрації подана позивачем з пропуском строку позовної давності, рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 за позовом Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ВАТ «Трест Житлобуд-1» про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості, встановлено, що станом на 03.11.2009 року позичальник мав прострочену заборгованість. Згідно з п. 4.5 укладеного сторонами договору кредиту у зв`язку з невиконанням зобов`язання відповідачем більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Згідно з п. 4.5 договору строк користування кредитом сплив 03.11.2009 року + 60 днів = 03.01.2010 року.

Ухвалою суду від 30.11.2020 року справу прийнято до провадження судді Аркатової К.В., призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.01.2022 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ).

Ухвалою суду від 19.01.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначино справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

10 січня 2006 року ОСОБА_1 укладено договір пайової участі в будівництві житлового будинку АДРЕСА_3 .

На виконання умов договору пайової участі в будівництві житлового будинку №22/10-63 від 10.01.2006 року ОСОБА_1 сплачено внески в розмірі 88265,70 грн., що станом на 21.12.2007 року (курс: 1 долар США = 5.05 грн.) еквівалентно 17478, 36 доларів США.

Згідно з квитанцією №64 від 21.12.2007 року ОСОБА_1 сплачено 68265 грн. 70 коп., згідно з квитанцією №35 від 10.12.2007 року - 20000 грн., що еквівалентно 17478, 36 доларів США.

24.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №805/16/13-1/7-107, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 100026 доларів США, зі сплатою 13,0 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 грудня 2032 року, на умовах визначених договором кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, укладено іпотечний договір №805/13/18-5/7-1270 від 24.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрований в реєстрі за №4772, згідно умов якого відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» передано нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчену будівництвом дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною вартістю 588395 грн., побудована частково за особисті кошти відповідачів (88265,70 грн., що еквівалентно 17478, 36 доларів США) і частково за кошти отриманого кредиту (500130 грн., що еквівалентно 99035, 64 доларів США).

Рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 за позовом Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 та ВАТ «Трест Житлобуд-1» про розірвання договору кредиту та стягнення заборгованості, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в розмірі 929625 грн. 75 коп.

Згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 станом на 03.11.2009 року заборгованість за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року становила 929625 грн. 75 коп., з яких: 96606 дол.99 центів США - заборгованість по кредиту, 9363 дол. 71 цент - заборгованість за процентами, 10186, 35 грн. - пеня, та 9002 дол. 34 центи США - штраф.

Відповідно до умов договору кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 (п.3.3.7, 3.3.8) боржник взяв на себе зобов`язання забезпечувати повернення кредиту, відсотків за його використання, сплати штрафних санкцій у разі не виконання кредитних зобов`язань у визначний термін.

Станом на 07.04.2016 року Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» нарахована заборгованість за договором кредиту у розмірі 153146,48 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 3975365,15 гривень, з яких заборгованість за кредитом - 96606 дол. США 99 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 2507717,19 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 56539 дол. США 49 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року складає 1467647,96 грн.

Позивачем невірно розраховано заборгованість, в рахунок якої він просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 станом на 03.11.2009 року заборгованість за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року становила 929625 грн. 75 коп., з яких: 96606 дол.99 центів США - заборгованість по кредиту, 9363 дол. 71 цент - заборгованість за процентами, 10186, 35 грн. - пеня, та 9002 дол. 34 центи США - штраф.

Згідно з позовною заявою банк вказує, що станом на 07.04.2016 року сума заборгованості за договором кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року становить 3975365,15 грн., з яких: 96606 дол.99 центів США заборгованість по кредиту, 56539,49 дол.США 49 центів - заборгованість за процентами.

Тобто, після звернення 30.04.2010 року до суду та отримання рішення суду про стягнення заборгованості в розмірі 929625 грн. 75 коп., банк продовжив нараховувати передбачені договором відсотки.

Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись 30.04.2010 року до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із відповідача.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернувшись 30.04.2010 року до суду з позовом банк змінив строк кредитування та право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Позика. Кредит. Банківський вклад ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, зверненням 30.04.2010 року до суду про примусове стягнення всіх кредитних коштів у судовому порядку із відповідача позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, після чого не мав права нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом.

Надалі відповідальність у разі неповернення коштів передбачена вимогами статті 625 ЦК України.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного суду, яка постанові по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року дійшла висновку:« 54. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 81. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.»

Велика Палата Верховного суду в постанові від 31 жовтня 2018 року прийшла до висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, і прийняла рішення, що позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді передбачених договором процентів за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне виконання умовкредитного договору не підлягає задоволенню.

29 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_1 направлена вимога в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

З метою позасудового врегулювання питання виселення мешканців з квартири відповідачам направлено письмові вимоги.

Іпотечним договором №805/13/18-5/7-1270 від 24.12.2007 року (зі змінами та доповненнями) визначені наступні умови та права іпотекодержателя, які дають можливість іпотекодержателю ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та визначають шляхи звернення стягнення: п.4.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, п. 4.5 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено на підставі рішення суду.

Підпунктами 4.5.1, 4.6.2. іпотечного договору №805/13/18-5/7-1270 від 24.12.2007 року (зі змінами та доповненнями) визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Позивач вказує, що виходячи з умов іпотечного договору та враховуючи невиконання зобов`язань за договором кредиту, позивач набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором для задоволення своїх вимог за договором кредиту.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України Про іпотеку іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За змістом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

За змістом частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною вартістю 588395 грн., побудована частково за особисті кошти відповідачів (88265,70 грн., що еквівалентно 17478, 36 доларів США) і частково за кошти отриманого кредиту (500130 грн., що еквівалентно 99035, 64 доларів США).

За таких обставин, відсутні підстави вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а тому не підлягають застосуванню підстави виселення відповідачів з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, на які посилається позивач.

В позовній заяві позивачем не вказано приміщення, в яке мають бути виселені відповідачі, тобто заявлено позовні вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті109 ЖК УРСР.

Визначення того, за які кошти придбано іпотечне майно, із якого здійснюється виселення, тобто за рахунок кредитних коштів, чи особистих коштів (повністю чи частково), має вирішальне значення для правильного вирішення цієї справи та правильного застосування положень статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано частково за особисті кошти, частково за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду.

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі N310/2950/18 від 12.04.2021 року розглянуто справу, в якій спірна квартира, загальною вартістю 332585 грн., придбана частково за особисті кошти відповідачів (103085 грн.) і частково за кошти отриманого кредиту (229500 грн). Сторони цей факт не оспорювали та надано наступні висновки щодо застосування норм права: «За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вважати спірну квартиру придбаною за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, а відтак, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають.

Верховним Судом в постанові по справі №757/9541/14-ц від 30.06. 2021 року надано наступні висновки щодо застосування норм права: «Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають іншого постійного житла, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 проживала в Луганській області, що підтверджується довідкою № від 26.12.2014 року, взята на облік за адресою: АДРЕСА_2 , як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, не має іншого постійного житла, є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не підлягають задоволенню.

Дослідивши вимоги зустрічної позовної заяви, суд виходить з наступного.

24.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №805/16/13-1/7-107, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 100026 доларів США, зі сплатою 13,0 % відсотків річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 грудня 2032 року, на умовах визначених договором кредиту.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, укладено іпотечний договір №805/13/18-5/7-1270, укладеному 24.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрований в реєстрі за №4772, згідно умов якого відповідачем в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» передано нерухоме майно, а саме: майнові права на незакінчену будівництвом дворівневу трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 як на підставу позову вказує, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, що є підставою для визнання спірного договору іпотеки недійсним.

Статтями 1,5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) передбачено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

На час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року.

Договір іпотеки майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».

Верховним судом в постанові по справі №761/22265/17 від 19.02.2020 року надано наступні висновки щодо застосування норм права: «Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Задовольняючи частково позов та визнаючи недійсним договір іпотеки від 30 січня 2008 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вказаний правочин укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), оскільки майнові права на житлове приміщення в незавершеному будівництвом будинку не могли були предметом іпотеки, а отже, іпотекодавець неправомірно передав ЗАТ КБ «ПриватБанк» в іпотеку зазначені майнові права».

Майнові права бувають різні за своїм змістом: право власності, право володіння, право користування тощо (частина 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"), договір повинен містити опис майнового права, тобто конкретний його вид.

В договорі іпотеки №805/13/18-5/7-1270 від 24.12.2007 року в іпотеку передані "майнові права на нерухоме майно" без визначення їх виду (право власності, користування, інші речові права).

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній станом на час укладення договору іпотеки) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; (абзац другий пункту 1 частини першої статті 18 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3201-IV 3201-15 від 15.12.2005) для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; (пункт 2 частини першої статті 18 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3201-IV 3201-15 від 15.12.2005) 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. (пункт 4 частини першої статті 18 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3201-IV 3201-15 від 15.12.2005).

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній станом на час укладення договору іпотеки) у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Верховним Судом в постанові по справі № 910/9452/17 від 13.02.2018 року надано наступні висновки щодо застосування норм права. Відповідно до приписів частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з статтями 1, 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваних договорів іпотеки - 23.02.2006) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Водночас поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні. Стаття 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення оспорюваних договорів іпотеки) не визначала майнові права як предмет іпотеки. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки Законом України від 25.12.2008 "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до Закону України "Про іпотеку", тоді як спірні договори були укладені 29.10.2007. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12 та від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13, від 20.04.2016 №6-2994цс15. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що під час укладення спірних іпотечних договорів майнових прав були порушені положення статті 5 Закону України "Про іпотеку", у редакції, яка була чинною на час їх укладення. Також, вказані вище договори на момент їх укладання не відповідають вимогам пункту 3 частини 1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Так, наведена норма закону відносить до істотних умов договору іпотеки опис предмету іпотеки. Оскільки у даному випадку йдеться про майнові права то, з урахуванням того, що законодавець розрізняє різні за своїм змістом майнові права - право власності, право володіння, право користування тощо (частина 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"), договір повинен містити опис майнового права, тобто конкретний його вид. Однак, як вбачається із оспорюваних іпотечних договорів (пункт 1.2. іпотечного договору від 29.10.2007 та пункт 1.3 іпотечного договору №22/Zкіп від 29.10.2007), в іпотеку передані "майнові права на нерухоме майно" без визначення їх виду (право власності, користування, інші речові права). Тобто у договорах відсутній опис переданого майнового права, тоді як таким описом не може вважатись опис майна, яке має бути збудоване іпотекодавцем, оскільки він є описом майбутнього об`єкту, а не характеристикою майнового права, як того вимагає закон. Разом з тим, в силу частини 2 статті 18 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів) відсутність в іпотечному договорі однієї з його істотних умов (у тому числі і опису предмету іпотеки) тягне недійсність такого договору».

Таким чином, на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, що є підставою для визнання спірного договору іпотеки недійсним,

Таким чином позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 також просить відмовити в задоволенні первісного позову на підставі спливу строків позовної давності.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 30.04.2010 року по справі № 298/09 станом на 03.11.2009 року позичальник мав прострочену заборгованість.

Відповідно до п. 4.5 укладеного сторонами договору кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначних п.3.3.9, 3.3.10 цього договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з п. 3.3.9, 3.3.10 договору кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року позичальник зобов`язаний своєчасно у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями, в порядку, визначеному п. 1.1 цього договору; достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.2.6.3, 3.2.3, 4.4., 4.5, 5.4.

Отже, згідно з п.4.5 укладеного сторонами договору кредиту у зв`язку з невиконанням зобов`язання відповідачем більше ніж 60 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив.

Тобто, згідно з п. 4.5 договору строк користування кредитом сплив 03.11.2009 року +60 днів = 03.01.2010 року.

Верховним Судом в постанові по справі № 638/20597/15-ц від 11.12.2019 року (провадження № 61-26266св18) надано наступні висновки щодо застосування норм права. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 лютого 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та позичальником укладено кредитний договір № 851/10/27-11/6-205, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25 000 доларів США на строк до 10 лютого 2012 року зі сплатою 12,75% річних за користування кредитом. Відповідно до пунктів 3.3.8, 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом, а також своєчасно і у повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у встановленому договором порядку. Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більш, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). У пункті 4.5 кредитного договору сторони детально узгодили процедуру зміни строку виконання кредитного зобов`язання та виникнення у позичальника обов`язку достроково повернути кредит у повному обсязі і сплатити нараховані проценти та інші платежі. Так, у разі невиконання позичальником обов`язку щодо погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями протягом більш, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 10 лютого 2015 року, тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 60 днів після цієї дати. Таким чином, умови кредитного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом змінилися у зв`язку з порушенням позичальником графіку погашення кредиту і автоматично встановлений новий строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

02.11.2016 року Верховний Суд України у справі № 6-1174цс16 (провадження № 579/11503/14-ц) надано висновки щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах щодо п.4.5. кредитного договору Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк». Верховний Суд України в постанові у справі № 6-1174цс16 від 02.11.2016 року вказав про наступне. Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Після звернення 30.04.2010 року до суду та отримання рішення суду про стягнення заборгованості, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору.

Такими діями банк на власний розсуд змінив умови договору кредиту №805/16/13-1/7-107 від 24.12.2007 року щодо строку дії договору.

Банк мав право звернутись до суду з позовом протягом трирічного строку позовної давності, який обчислюється з 03.11.2009 року та сплив 03.11.2013 року, натомість банк звернувся з позовом до суд тільки 16.05.2016 року з пропуском строку позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.256 ЦК Украни позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності.

Верховним Судом в постанові від 18.08.2021 по справі № 201/15310/16, вказано наступне. Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

Отже, станом на день звернення з позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на 16.05.2016 року, позовна давність за цією вимогою сплила, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

ПАТ «Укрсоцбанк» заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви, де вказує, що перебіг позовної давності починається з моменту підписання іпотечного договору.

24.12.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укроцбанк» укладено іпотечний договір № 805/13/18-5/7-1270, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4772.

Згідно з частирною 2 статті 268 ЦК України передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Позов ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним є негаторним, оскільки спрямований на усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майно

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння.

Власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Такої правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у постанові від 06.08.2021 № 910/20607/17, вказуючи наступне. Оскільки наявність обтяження спірних квартир іпотекою передбачає заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, позов про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони відчуження з виключенням відповідних записів з Державного реєстру іпотек є негаторним, оскільки спрямований на усунення перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном, і позовна давність до таких позовних вимог не застосовується. Суд дійшов висновку, що позов про визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони відчуження та припинення обтяження є негаторним, що зумовлює застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, а відтак, на позовні вимоги у цій справі позовна давність не поширюється.

Отже, зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним є негаторним, до позовних вимог якого позовна давність не застосовується.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічнної позовної заяви.

Керуючись ст.ст.259,263,264,265,268,272,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Сенс банк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дзержинського Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Дзержинський районний відділ у м. Харкові Державної міграційної служби України у Харківській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири та зняття з реєстрації відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання договору іпотеки недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсним іпотечний договір №805/13/18-5/7-1270, укладений 24.12.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий