КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/2088/21 Головуючий у І інстанції - Волчко А.Я.
апеляційне провадження №22-ц/824/2895/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Даньшиної І.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Феодосіївська ОТГ про поділ спільного майна подружжя, -

установив:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 25 липня 1970 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, а 18 січня 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва даний шлюб розірвано.

Під час шлюбу подружжям було набуте майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Зокрема, житловий будинок загальною площею 109 кв. м та земельна ділянка площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , середня ринкова вартість яких складає разом - 2427371 грн., автомобіль марки SEAT, 2005 року випуску, державний номерний знак невідомий; середня ринкова вартість якого невідома.

Позивач зазначила, що вона та відповідач проживають окремо, а так відповідач чинить перешкоди щодо користування спільним майном.

Просила суд, виділити у власність ОСОБА_1 житлового будинку загальною площею 109 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1359 кв. м, кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 автомобіля марки SEAT, 2005 року випуску, державний номерний знак невідомий.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2022 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві від 02 червня 2021 року підтвердив і визнав, що з 25 липня 1970 року по 18 січня 2021 року перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 .

Відповідач сам визнав, що у 1993 році, перебуваючи у шлюбі з позивачкою, придбав будинок разом із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , начебто за власні заощадження.

Але доказів, яким чином він їх отримав не надав.

Після того, як цей будинок згорів і був відбудований, він був зареєстрований 27 листопада 1997 року.

Відповідач стверджує, що будинок був відбудований за його власні кошти та кошти громадянки ОСОБА_4 начебто за усною домовленістю між ними, і посилається як на єдиний доказ на показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Але жоден зі свідків не підтвердив це у своїх показаннях.

До того-ж показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення будь-якого факту.

Крім того у поясненні ОСОБА_8 стверджує, що будь яких стосунків між нею та відповідачем не було, крім того, що вона наглядала за будинком.

Тобто відповідач не проживав разом з ОСОБА_8 у недобудованому будинку, а жив сім`єю разом з дружиною у квартирі за адресою: кв. АДРЕСА_2 , яка також належала подружжю на праві спільної сумісної власності.

І це відповідає дійсності, бо у своїй позовній заяві до Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року про розірвання шлюбу ОСОБА_2 зазначив, що тільки у 2015 році вони з позивачкою припинили вести спільне господарство і мешкають окремо.

Тобто, до 2015 року вони були повноцінною сім`єю.

Таким чином твердження суду, що сторони фактично припинили ведення спільного господарства та спільне подружнє проживання однією сім`єю з 1994 року не відповідає дійсності.

Зі свого боку ОСОБА_2 визнає, що позивачка є співвласницею будинку та земельної ділянки.

Він сам у відзиві визнав, що пропонував ОСОБА_1 15000 доларів США за відчуження частки у власності на користь ОСОБА_8 .

Таким чином, відповідач особисто визнав, що майно, яке підлягає поділу, придбане на спільні кошти під час спільного ведення господарства.

Також у матеріалах справи, за клопотанням позивачки, знаходяться докази про обсяг майна яке підлягає поділу, а саме: державний акт на право приватної власності на землю, свідоцтво на право власності на житловий будинок та свідоцтво про реєстрацію автомобіля Seat Leon 2006 року випуску, та дійсна вартість цього майна на час розгляду справи.

Просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту в розумінні ЦК України.

Зазначає, що позивач зокрема просить виділити частину земельної ділянки кадастровий номер :01:018:5014, площею 1359, кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Наявна в матеріалах справи відповідь на адвокатський запит від 27 жовтня 2020 року від Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, не може вважатись доказами на підтвердження позовних вимог про виділ у власність земельної ділянки площею 1359 кв.м., кадастровий номер :01:018:5014, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Інших доказів, що підтверджує право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:018:5014, площею 1359 кв.м., матеріали справи не містять.

Вважає, що вимога про визнання за позивачем в порядку поділу спільного майна подружжя, права власності на частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:018:5014 задоволенню не підлягає через недоведеність.

Відносно позовних вимог виділу частини спірного автомобіля позивачу, відповідач вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає, з огляду на відсутність оцінки ринкової вартості даного автомобіля, уточнення характеристик спірного автомобіля, оскільки з позовної вимоги неможливо встановити, який саме автомобіль є спільним майном подружжя.

Автомобіль SEAT відповідач отримав у подарунок від сестри ОСОБА_9 за умови, що якщо в родині відповідача будуть негаразди, то відповідач зобов`язаний буде передати в користування ОСОБА_8 або її дочці ОСОБА_10 , що відповідач і зробив.

Окрім того, матеріали справи містять докази, що відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль належить на праві власності іншій особі.

Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 липня 1970 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Фрунзенському територіальному відділі записів актів громадянського стану міста Алма-Ати, актовий запис №966, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року (цивільна справа №759/17683/19) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 25 липня 1970 року, Фрунзенським територіальним відділом записів актів громадянського стану міста Алма-Ати, актовий запис №966, розірвано.

Відповідно до Свідоцтва НОМЕР_5 від 27 листопада 1997 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на даний житловий будинок належить ОСОБА_2 .

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №035613 від 04 травня 1999 року, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на підставі рішення виконкому Хотівської сільської ради народних депутатів від 16 жовтня 1998 року №116/80.

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , SEAT LEON, номер шасі НОМЕР_3 , легковий хетчбек, 2006 року випуску, держаний номерний знак НОМЕР_4 , належить на праві приватної власності ОСОБА_10 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з доказів, наявних у матеріалах справи неможливо визначити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також неможливо з`ясувати джерело і час придбання спільно нажитого майна.

Крім цього, із наявних у справі матеріалів суд позбавлений можливості встановити перебування житлового будинку та земельної ділянки у спільній сумісній власності.

Суд першої інстанції керувався тим, що сторони фактично припинили ведення спільного господарства та спільне подружнє проживання однією сім`єю з 1994 року, у зв`язку із чим спірний житловий будинок, не відноситься до спільного майна подружжя, а також позивач не надав доказів того, яким чином відповідач набув право власності земельної ділянки чи внаслідок укладеного правочину, чи внаслідок безоплатної приватизації тощо.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виділ частини спірного автомобіля позивачу, суд виходив з того, що відсутня оцінка ринкової вартості даного автомобіля, уточнення характеристик спірного автомобіля, адже з позовної вимоги позивача неможливо встановити, який саме автомобіль є спільним майном подружжя.

Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 СК України).

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 1970 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 18 січня 2021 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва.

Проте, як вбачається з копії позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, позивач визнав, що у 2015 році сторони припинили шлюбні стосунки, а тому є хибним висновок суду першої інстанції, що сторони припинили шлюбні стосунки з 1994 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до Свідоцтва НОМЕР_5 від 27 листопада 1997 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на даний житловий будинок належить ОСОБА_2 .

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ №035613 від 04 травня 1999 року, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку розташованої на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на підставі рішення виконкому Хотівської сільської ради народних депутатів від 16 жовтня 1998 року №116/80.

Враховуючи вищезазначені норми матеріального права, можна дійти висновку, що вищезазначені житловий будинок та земельна ділянка були набуті у період перебування сторін у шлюбі, а відтак позивач має право претендувати на їх частину.

Що стосується заявлених позовних вимог про виділення у власність позивачки частини автомобіля марки SEAT LEON, 2005 року випуску, то належними і допустимими доказами підтверджується той факт, що даний автомобіль належить на праві власності іншій особі, яка не є учасником даної справи, а тому задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 109,0 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 та виділення за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1359,0 м.2, кадастровий номер :01:018:5041, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року скасувати і прийняти по справі нове судове рушення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 109,0 м2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Виділити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1359,0 м.2, кадастровий номер :01:018:5041, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 12 травня 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба