КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №359/6241/21 Головуючий у І інстанції Яковлєва Л.В.
Провадження №22-ц/824/933/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), третя особа: Первинна профспілкова організація авіапрацівників РСП «Київцентраеро» про стягнення упущеної вигоди,

В С Т А Н О В И В :

13 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) (далі по тексту - Украерорух) на свою користь 1526850 грн. упущеної вигоди та витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн.

Вимоги обґрунтовано тим, що 14 січня 2021 року у справі № 359/4084/19 Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким визнано незаконним і скасовано наказ Украерорух за № 357/о від 09 квітня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та поновлено позивача на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження в Украерорух, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року в розмірі 1470073, 50 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. Дане судове рішення набрало законної сили після перегляду Київським апеляційним судом.

Відтак, факт незаконного звільнення позивача з займаної посади є доведеним та не потребує доказуванню.

Після поновлення на роботі, 11 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до роботодавця з заявами про звільнення з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та щодо виплати матеріальної допомоги, передбаченої п. 6.25 Колективного договору.

12 березня 2021 року Украерорух виніс наказ за № 219/о, яким позивача звільнено з 15 березня 2021 року з посади начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження.

Так, згідно умов колективного договору, діючого з 01 лютого 2019 року, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, адміністрація гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: за кожен повний рік роботи понад 5 років - по два посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне користування у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожен рік, але не більше 20 посадових окладів (до 01 липня 2019 року збільшити встановлене обмеження до 30 окладів).

Листом від 08 квітня 2021 року відповідач відмовив ОСОБА_1 у виплаті вищевказаної матеріальної допомоги у зв`язку з тим, що в період з 09 квітня 2019 року по день фактичного звільнення позивач працював, а тому були відсутніми підстави для отримання даної матеріальної допомоги. На момент звільнення ОСОБА_1 до п. 6.25.2 колективного договору було внесено зміни, за наслідком яких позивач при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію після досягнення 65-річного віку має права на отримання матеріальної допомоги.

Зважаючи на вказане та посилаючись на норми ст. 22, 179, 190, 1166 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 просив суд захистити його права та стягнути з Украероруху упущену вигоду в розмірі 1526850 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, що призвели до незаконного звільнення ОСОБА_1 в період з 09 квітня 2019 року по 01 липня 2019року останнього було фактично позбавлено права на отримання згідно п. 6.25 Колективного договору в редакції від 01 лютого 2019року матеріальної допомоги у зв`язку зі звільненням за власним бажанням через вихід на пенсію в розмірі 30 посадових окладів.

Тобто, дохід у вигляді матеріальної допомоги, який ОСОБА_1 міг реально одержати (а отже він не є абстрактним) за звичайних обставин (якщо б його не було незаконно звільнено) при звільненні за власним бажанням у період з 09квітня 2019 року по 01 липня 2019року (період з дати незаконного звільнення до дати обмеження матеріальної допомоги до 30 окладів), якби його право не було порушено (тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати відповідний прибуток), становить 1526850 грн. (упущена вигода).

Більше того, саме допущені відповідачем порушення (незаконне звільнення) призвели до заподіяння збитків (неотримання матеріальної допомоги) ОСОБА_1 , що свідчить про те, що допущені відповідачем порушення перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди.

Вина ж відповідача доводиться недбалістю його посадових осіб, які свідомо знаючи та розуміючи, що за відсутностісистематичного порушення позивачем трудової дисциплінинемає законних підстав для його звільнення, все ж таки звільнили останнього, а при оскарженні позивачем незаконного наказу про звільнення заперечували його незаконність до останнього, відтерміновуючи таким чином поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді аж до того часу, коли припинила дію норма Колективного договору про надання матеріальної допомоги, зокрема в розмірі 30 окладів.

Більше того, за загальним правилом Цивільний кодекс України закріплює презумпцію вини особи, яка вчинила правопорушення. Це означає, що вона вважається винною у завданні шкоди, до поки не буде доведено іншого (статті 614 та ч. 2 статті 1166 Цивільного кодексу України).

Отже, у ОСОБА_1 наявні всі підстави на відшкодування за рахунок Державного підприємства обслуговування повітряного руху України завданих йому збитків, а саме упущеної вигоди в розмірі 1526850 грн.

КЗпП України не регламентує як бути у разі невиплати матеріальної допомоги, на отримання якої працівник мав право протягом періоду часу, коли його було незаконно звільнено.

За умови звернення, як зазначає суд першої інстанції, з новим позовом про стягнення на користь позивача невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги ОСОБА_1 стовідсотково буде відмовлено у задоволенні позовних вимог, адже при фактичному звільненні у березні 2021 року положення Колективного договору, які передбачали виплату 30 спірних посадових окладів, вже не діяли, а отже позивач не мав права на відповідні виплати в розумінні статті 116 КЗпП України.

Разом з тим, якщо ефективного способу захисту законом або договором не передбачено, саме позивач в силу принципу диспозитивності обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, мотивуючи необхідність застосування саме такого способу захисту свого порушеного права.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача .

У відзиві зазначає, що позивач 24 січня 2019 року подав заяву про його звільнення у зв`язку з виходом на пенсію з 12 лютого 2019 року та виплату йому матеріальної допомоги передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору в розмірі 30 посадових окладів (посадовий оклад 50 895 грн. х 30 п.о. = 1 526 850 грн.).

01 лютого 2019 року Украерорухом було видано наказ № 111/о про звільнення позивача з роботи з 12 лютого 2019 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги у розмірі 30-ти посадових окладів на підставі п. 6.25.2 Колективного договору .

Проте 02 лютого 2019 року своєю заявою позивач відкликав заяву від 24 січня 2019 року про звільнення з 12 лютого 2019 року, про що відповідачем було видано наказ від 05 лютого 2019 року № 127/о про скасування наказу від 01 лютого 2019 року № 111/о.

Так, з 02 лютого 2019 року по 01 липня 2019 року жодних заяв щодо виплати 30-ти посадових окладів при звільненні з роботи за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію позивач не подавав. А отже він не мав наміру звільнятися та отримувати саме 30 посадових окладів передбачених Колективним договором в період з 01 лютого 2019 року по 01 липня 2019 року.

Відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2021 року у справі № 359/4084/19 стягнуто з Украероруху на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року у розмірі 1470073, 50 грн., 5000 грн. моральної шкоди, які були виплачені позивачу 10 червня 2021 року відповідно до платіжних доручень банку. Тому позивач отримав повне відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. А отже якби позивач мав намір отримати 30 окладів передбачених Колективним договором в редакції від 01 лютого 2019 року, то він звільнився б і не отримав би 1470073, 50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року. А тому жодних збитків Позивач не отримав, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення упущеної вигоди.

Водночас наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанова ВС у складі колегії суддів КГС від 12 жовтня 2018 року по справі № 906/824/17. Так не відомо чи погодився б позивач написати заяву про звільнення за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію в період з 10 квітня 2019 року по 01 липня 2019 року та отримати 30 посадових окладів відповідно до Колективного договору в редакції від 01 лютого 2019 року.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кабенок Ю.В. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача - Бохан О.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з лютого 1996 року по березень 2021 року працював на різних посадах в Украерорух, остання з яких начальник служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження. Наведене підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , заведеної на ім`я позивача 01 квітня 1977 року (а.с. 8-16).

24 січня 2019 року позивач подав в ДП Украерорух заяву, якою просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 12 лютого 2019 року та сплатити при звільненні матеріальну допомогу, передбачену п. 6.25.2 колективного договору (а.с. 60).

У зв`язку з цим, 01 лютого 2019 року відповідачем було винесено наказ № 111/0 про звільнення ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року з посади начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження за власним бажанням , у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України та зобов`язано виплатити йому при звільненні матеріальну допомогу у розмірі 30 посадових окладів на підставі п. 6.25.2 Колективного договору та компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (а.с. 61).

02 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Украерорух з заявою, якою відкликав раніше подану (24 січня 2019 року) заяву про власне звільнення і виплату матеріальної допомоги (а.с. 62).

Зважаючи на вказане 05 лютого 2019 року Украерорух виніс наказ № 127/о, яким скасував наказ № 111/о від 01 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року (а.с. 63).

На підставі наказу № 357/о від 09 квітня 2019 року позивача, за системне невиконання без поважних причин внутрішніх організаційно - розпорядчих актів, виконавчої дисципліни та своїх посадових обов`язків, звільнено з Украерорух.

Не погодившись з даним наказом та підставами звільнення, позивач звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, яким просив скасувати даний наказ, поновити його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішенням суду від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, поновлено його на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження з 09 квітня 2019 року; стягнуто з Украерорух на користь ОСОБА_1 : моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 5000 грн. 00 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року в розмірі 1470073 грн.50 коп.

Дане судове рішення переглядалось в апеляційній та касаційній інстанції, у зв`язку з чим залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 18-27, 124-137).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання даних судових рішень ОСОБА_1 поновлено в Украерорух на посаді начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження з 09 квітня 2019 року та виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 09 квітня 2019 року по 14 січня 2021 року. Наведене визнається і не заперечується сторонами.

11 березня 2021 року позивач подав до Украерорух заяви, якими просив звільнити його за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 15 березня 2021 року та виплатити при звільненні матеріальну допомогу, обумовлену п. 6.25.2 колективного договору в редакції, що діяв на момент його звільнення у квітні 2021 року (а.с. 28, 30).

12 березня 2021 року відповідач виніс наказ № 219/о про звільнення ОСОБА_1 , начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження Украероруху, з роботи з 15 березня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України та зобов`язано виплатити компенсацію за 60 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 29).

На час ухвалення судового рішення у справі позивачу не виплачена відповідачем матеріальна допомога у розмірі 30 посадових окладів, передбачена колективним договором в редакції від 01 лютого 2019 року.

На час винесення наказу № 357/о від 09 квітня 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, на підприємстві діяли умови колективного договору в редакції станом на 01 лютого 2019 року (витяг на а.с. 31-33).

Згідно п. 6.25.2 вказаного колективного договору у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне користування у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік, але не більше 20 посадових окладів (до 01 липня 2019 року збільшити встановлене обмеження до 30 окладів).

Разом з тим, після поновлення позивача на роботи у березні 2021 року на підприємстві діяв колективний договір в редакції від 01 січня 2021 року, у якому п. 6.25.2 викладено в наступній редакції. У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі : п. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад. (Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною).

Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік.

В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. Виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. При цьому, виплачуються оклади, які є актуальними для посади працівника на момент звільнення. Договір про виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 лютого 2021 року.

Тобто, на момент поновлення на роботі та звільнення позивача у березні 2021 року на підприємстві діяли нові умови п. 6.25.2 колективного договору, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не виплачено при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію матеріальну допомогу в розмірі 30 посадових окладів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 та Украерорух перебували у трудових відносинах, які регулюються нормами КЗпП України та актами, прийнятими відповідно цього кодексу; сторони не перебували і не перебувають між собою у цивільних/договірних стосунках, а тому відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди на підставі ст. 22, 1166 ЦК України. Суд вважав належним способом захисту прав ОСОБА_1 , зважаючи на наявність саме трудового спору, є звернення до суду з позовом до Украерорух про стягнення на його користь невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Кожна особа, за змістом ст. 16 ЦК України, має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Обрання позивачем неефективного способу захисту, згідно правових висновків, наведених у постановах ухвалених у справі за № 910/10011/19 від 06 квітня 2021 року та у справі за № 925/642/19 від 02 лютого 2021 року, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 послався на норми ч. 1, 2 ст. 22 та ч. 1 ст. 1166 ЦК України, за змістом яких особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі за № 750/8676/15-ц.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні , майновій самостійності їх учасників.

В свою чергу, за змістом ст. 1, 4 КЗпП України, цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Укладення колективного договору, на підставі якого позивач просить стягнути з відповідача вихідну матеріальну допомогу при звільненні, передбачено як статтями 10, 13 КЗпП України так і статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди»

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що незважаючи на намагання позивача перевести цей спір в площину деліктних правовідносин і відповідного нормативного регулювання, розглядуваний спір є спором, який виник з трудових правовідносин сторін. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 та Украерорух перебували у трудових відносинах, які регулюються нормами КЗпП України та актами, прийнятими відповідно цього кодексу; сторони не перебували і не перебувають між собою у цивільних/договірних стосунках, а тому відсутні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди на підставі ст. 22, 1166 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦІІК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦІІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 вересня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 травня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді: