ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5154/23 Справа № 185/8419/21 Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства "Альфа-Банк" на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_1 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2021 року акціонерне товариство "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про припинення та визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи його тим, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №206/07, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 23 000,00 доларів США.

Вказували, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Зазначали, що АТ "Альфа-Банк" є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсобанк" до АТ "Альфа-Банк".

Посилаючись на те, що у зв`язку із систематичним невиконанням відповідачкою умов кредитного договору, було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, та 30 листопада 2018 року право власності на майно було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», а перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, а тому просили суд ухвалити рішення, яким припинити право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий №:03:002:0122, за попереднім власником - ОСОБА_1 та визнати право власності на цю земельну ділянку за ними.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ "Альфа-Банк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно відмовив у задоволенні позову. Вказували, що відмова у зв`язку з тим, що земельна ділянка не передавалась в іпотеку банку є безпідставною, оскільки ними доведено, що в іпотеку передано житловий будинок право власності на який наразі належить їм.

Відповідачка правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 20 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №206/07,за умовами якого відповідачка отримала кошти у розмірі 23 000,00 доларів США.

20 грудня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №206/07, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за договором кредиту №206/07, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем 20 грудня 2007 року, нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно статті 4 іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, зокрема, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тощо.

На підставі повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки 343/18 від 17 жовтня 2018 року, виданого АТ «Укрсоцбанк», державним реєстратором 30 листопада 2018 року зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

10 вересня 2019 року загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" та єдиним акціонером АТ "Укрсоцбанк" затверджено рішення про реорганізацію АТ "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до АТ "Альфа-Банк". Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ "Укрсоцбанк" від 15 жовтня 2019 року, було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк", які зазначені у передавальному акті, виникає АТ "Альфа-Банк" з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ "Альфа-Банк" від 15 жовтня 2019 року було вирішено затвердити передавальний акт (п.2.1. протоколу). Таким чином, 15 жовтня 2019 року відповідно до підпункту "г" пункту 11 частини 4 статті 1 Закону України "Про спрощення процедур реорганізації та капіталізації банків", пунктів 3.1.,5.3. постанови Правління НБУ №189 від 27 червня 2008 року "Про затвердження положення про особливості реорганізації банку за рішенням його власників", було затверджено Передавальний акт, у відповідності до якого АТ "Альфа-Банк" у порядку правонаступництва набуває всіх прав за передавальними йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Таким чином, АТ "Альфа-Банк" є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсобанк" до АТ "Альфа-Банк".

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка площею 0,1000 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий №:03:002:0122, є предметом іпотеки, або вона є предметом обтяження за вищевказаним іпотечним договором.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина 1 статті 546 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 598, стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 2 частина перша стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частинами першою і третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Положеннями статті 18 Закону України «Про іпотеку», яка є спеціальною нормою, що визначає вимоги до змісту іпотечного договору, передбачено, що істотною умовою договору іпотеки є опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані.

Отже, залежно від того, що сторони договору визначили як предмет іпотеки договір має містити його опис, достатній для встановлення основних характеристик нерухомого майна або для з`ясування змісту (виду) майнового права щодо такого майна (право володіння, користування або інші правомочності), що є вимогою спеціального Закону та запорукою ефективної реалізації прав іпотекодержателя у разі звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення його вимог.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем доведено та підтверджується матеріалами справи, що 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №206/07, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 23 000,00 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 20 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: будинок, загальною площею 85,1 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, сарай, убиральню, душ, колодязь, огорожі, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Таким чином, за змістом положень договорів на час їх підписання сторони визначили предметом іпотеки тільки домоволодіння, а не домоволодіння та земельну ділянку на якій воно розташоване.

Колегія суддів наголошує на тому, що пунктом 1.3.2 кредитного договору №206/07 передбачено здійснення оформлення позичальником права власності на земельну ділянку, на якій знаходить нерухоме майно, а саме (будинок), що знаходиться в АДРЕСА_1 . Після отримання правовстановлюючих документів: а саме державного акту на право власності на земельну ділянку, протягом чотирьох календарних днів укласти з кредитором іпотечний договір, де предметом іпотеки буди виступати земельна ділянки на якій розташований будинок.

Також пунктом 1.11 іпотечного договору №206/07 від 20 грудня 2007 року передбачено після державної реєстрації права власності на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки за іпотекодавцем, та одержання державного акту на право власності на земельну ділянку, сторони протягом двох робочих днів укладають в нотаріальній формі іпотечний договір, де предметом іпотеки буде виступати земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно яка є предметом цього договору.

Доказів того, що між банком та відповідачкою ОСОБА_1 укладався договір іпотеки земельної ділянки позивачем не надано. Тобто позивачем не надано доказів виконання умов кредитного договору та договору іпотеки саме в частині земельної ділянки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №477149 на ім`я ОСОБА_2 .

Докази того, що ОСОБА_1 отримувала державний акт про право власності на земельну ділянку позивачем не надано.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що у зв`язку з реєстрацією права власності на будинок який був предметом іпотеки за банком, у них виникає право і на визнання за ними права власності на земельну ділянку, з урахуванням обставин даної справи колегією суддів відхиляються.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду та задоволення позову про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку та не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Альфа-Банк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров