Провадження № 6/185/267/23
30 травня 2023 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Перекопського М.М.,
з участю секретаря судового засідання Єгоричевої К.Ю.,
Ухвалою суду від 05 травня 2023 року заяву про заміну сторони виконавчого провадження, поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання було прийнято та призначено до розгляду.
У судове засідання заявник та заінтересована особа не з`явилися, про причини неявки не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник заявника у прохальній частині заяви просив суд розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.
Ознайомившись із письмовими доказами, повно та всебічно дослідивши обставини справи, суд вважає, що заява про заміну сторони виконавчого провадження не підлягає задоволенню в повному обсязі з підстав, викладених нижче.
Відповідно копії договору про відступлення прав вимог №2264/К від 18 червня 2020 року, первісний кредитор ПАТ "Дельта Банк" відступив права вимоги заявнику, у тому числі і за вказаним вище кредитним договором. Вказане підтверджується копією відповідного договору про відступлення прав вимог, а також копією Додатку №1 до вказаного договору.
До цього часу банком заходи, спрямовані на виконання рішення суду, не вчинялися. Окрім цього, жодного відкритого провадження з примусового виконання зазначеного вище заочного рішення суду АСВП не містить, що підтверджується копією роздруківки з офіційного сайту АСВП від 20 квітня 2023 року.
Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).
По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.
Заміна стягувача жодним чином не порушує законних прав та інтересів боржника та з врахуванням положень статті 516 ЦК України не залежить від його думки щодо такої заміни.
Таким чином, беручи до уваги зазначені норми чинного законодавства, зважаючи на викладену правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що вимога заявника про заміну сторони виконавчого провадження підлягає задоволенню.
У свою чергу щодо вимоги заявника про поновлення строків для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
Згідно ч. 2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Отже, первісний кредитор міг пред`явити виконавчий документ за вказаним рішенням суду протягом трьох років, а саме до 31 березня 2018 року, оскільки вказане заочне рішення суду набрало законної сили 31 березня 2015 року.
У свою чергу, як слідує з матеріалів справи, виконавчий документ за вказаним рішенням суду не видавався і первісний кредитор не звертався до відповідних органів з питанням про звернення виконавчого документа до примусового виконання.
Згідно ч.1 ст.433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Вказана норма кореспондується з положеннями ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у заяві доказів. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії, та підтверджені належними доказами.
Так, заявник, як на одну з підстав пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, посилався на те, що на території України був введений карантинний режим.
Так, постановою КМУ від 09 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» дійсно було встановлено по всій території України карантину.
Проте суд не вважає вказану обставину такою, що носить характер поважної в рамках чинного законодавства, оскільки заявник набув права вимоги за вказаним рішенням суду 18 червня 2020 року, а первинно звернувся із заявою про поновлення строків для пред`явлення виконавчого документа до виконання лише у листопаді 2022 року.
Окрім цього, суд також вважає за необхідне зазначити, що усі державні установи та їх посадові особи на час введення карантинного режиму на території України не припиняли здійснювати свої повноваження, у зв`язку з чим заявник мав можливість звернутися і раніше до останніх для вирішення заявленого питання.
Також заявник посилався і на введений на території України воєнний стан у зв`язку зі збройною агресією російської федерації та неможливістю у зв`язку з цим співробітниками підприємства заявника вчиняти їх повноваження в повному обсязі.
Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не вважає вказані доводи заявника обґрунтованими, оскільки жодних доказів на підтвердження вищевикладеного останнім зазначено та надано суду не було.
В силу ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу правової (юридичної) визначеності, які є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року в справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata. При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.
Положення Закону України «Про виконавче провадження», що обмежують строк на пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, є законодавчим втіленням принципу правової визначеності та встановлюють строк, протягом якого боржник може очікувати примусового виконання рішення, ухваленого не на його користь.
Протягом цього строку позивач (стягувач), який бажає примусово виконати рішення суду, повинен вжити всіх залежних від нього заходів для отримання виконавчого документу та пред`явлення його до примусового виконання.
Отже, огляду на вказане, суд вважає, що не є поважними в розумінні закону причини пропуску строку на звернення щодо примусового виконання виконавчих документів у даній справі, які наводить заявник. Зазначені заявником причини суд вважає суб`єктивними та такими, що обумовлені відсутністю належної організації діяльності юридичної особи заявника.
На підставі всього вищевикладеного, суд приходить до висновку про неробхідінсть задовольнити заяву частково, а саме - замінити сторону стягувача по справі, а в іншій частині заяви - відмовити.
Керуючись ст.81,89,260,433,442 ЦПК України, суд
В іншій частині заявлених вимог - відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена у п`ятнадцятиденний строк безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя М. М. Перекопський