Провадження № 2-о/161/347/23
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

15 серпня 2023 року місто Луцьк

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Філюк Т.М., вивчивши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту утримання та виховання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и л а :

26 липня 2023 року ОСОБА_1 через свого представника Колодяжну Н.В. звернувся в суд з заявою про встановлення факту перебування на утриманні.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2023 року заяву залишено без руху, надано заявнику строк для усунення недоліків заяви.

На виконання даної ухвали 11 серпня 2023 року адвокатом Колодяжною Н.В. подано нову редакцію заяви з додатками.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначав, що 10.03.2023 рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області розірвано шлюб між ним та ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з заявником, матір дитини з ними не проживає, стосунки з сином підтримує несистематично, коштів на утримання дитини не надає, не цікавиться його життям. Відповідно до рішення № 6 від 09.05.2023 виконавчого комітету Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 визначено разом із батьком. Зазначає також, що з 05.08.2022 мобілізований та перебуває в лавах ЗСУ. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт того, що він самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказуючи, що встановлення такого факту необхідно для отримання соціальних пільг.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

За правилами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, a якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц Верховний Суд виснував, що при визначенні юрисдикції спору суд повинен врахувати правову мету звернення заявника до суду та в аналізі застосування частини шостої статті 294 ЦПК України слід виходити з того, що залишити без розгляду заяву, подану в порядку окремого провадження, у зв`язку із встановленням існування спору про право можливо виключно у тому разі, якщо виявлений спір можливо вирішити саме в порядку цивільного судочинства. Якщо ж такий спір вирішити в порядку цивільного судочинства неможливо, суд повинен закрити провадження у справі (або відмовити у відкритті провадження на стадії прийняття поданої заяви) із зазначенням правильного для вирішення такого правового питання виду судочинства.

Згідно пункту першого частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, в обґрунтування мети звернення до суду з вказаною заявою ОСОБА_1 вказав, що встановлення факту необхідно для того, щоб визначити свій статус як «одинокий батько», щоб мати право на отримання соціальної допомоги, пільг та фінансових гарантій.

Поряд з цим, суд враховує, що утримання та виховання дитини є обов`язком батьків згідно ст.ст. 150,180 СК України.

Але, чинним законодавством передбачено інший порядок отримання заявником статусу «одинокий батько», для цього повинні існувати спеціальні умови, такий факт не може бути встановлений у судовому порядку.

З урахуванням вищенаведеного, заявлена вимога про встановлення юридичного факту, а саме про встановлення факту утримання та самостійного виховання батьком свого сина для чітко зазначеної заявником мети - не передбачені ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України та для яких встановлений інший, передбачений законом порядок, а повинне вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури; а у випадку наявності спору про право у позовному провадженні.

Крім того, як вбачається зі змісту заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 05.08.2022, а відтак вимоги ОСОБА_1 фактично пов`язані з доведенням наявності підстав для його звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану, зокрема через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

-військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ч. 1 ст. 2Закону України №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу"). Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби належать до юрисдикції адміністративних судів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (пункти 49-50)).

Отже, за своїм предметом та можливими правовими наслідками вимоги ОСОБА_1 пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту утримання неповнолітньої дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 186, 315 ЦПК України, суддя, _

П О С Т А Н О В И Л А :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту утримання та виховання неповнолітньої дитини.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.