Ухвала

Іменем України

13 березня 2023 року

місто Київ

справа № 161/17444/22

провадження № 61-2709ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 , поданої представником ОСОБА_1 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року у складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви про встановлення факту, що має юридичне значення

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що заявниця є бабусею військовослужбовця ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в зоні проведення бойових дій.

02 червня 2022 року матері ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та його батьку - ОСОБА_3 здійснено виплату в рівних частинах одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Проте зазначена одноразова грошова допомога заявниці, як члену сім`ї не виплачувалася, тому вона звернулася із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 Міністерства оборони України про виплату зазначеної одноразової допомоги, як бабусі загиблого.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_3 Міністерства оборони України рекомендовано заявниці вирішити зазначене питання шляхом добровільного перерозподілу коштів або у судовому порядку.

Заявниця письмово звернулася до батька загиблого ОСОБА_3 про повернення частини одноразової допомоги, втім такої допомоги вона не отримала.

Зазначала, що загиблий ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 та з нею за адресою: АДРЕСА_1 , вони спільно займалися його вихованням, були поєднанні спільним побутом, тобто були членами однієї сім`ї.

Підтвердження факту проживання однією сім`єю разом з онуком ОСОБА_5 , що загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , заявниці необхідно для отримання соціально-економічних пільг та гарантій передбачених чинним законодавством України для членів загиблих військовослужбовців.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю відмовлено на підставі частини четвертої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що заявниця на підставі встановленого факту має намір вирішити спір щодо права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю військовослужбовця.

Суд апеляційної інстанції також врахував, що у цій справі існує спір про право, оскільки, на переконання заявниці, вона на рівні із батьками загиблого ОСОБА_5 (військовослужбовця) має право на отримання (розподіл) отриманої ними (батьками) одноразової грошової допомоги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17.

Заявниця зазначає, що матеріали справи містять письмові докази, які підтверджують факт спільного проживання заявниці з онуком ОСОБА_5 , що дають підстави для задоволення заяви та встановлення зазначеного факту.

ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту проживання однією сім`єю з онуком їй необхідно для отримання соціально-економічних пільг та гарантій, передбачених законом для членів загиблих (померлих) військовослужбовців, водночас вважає, що спір про право на час подання до суду заяви про встановлення факту відсутній, а судове рішення у цій справі мало бути спрямоване на отримання гарантій на майбутнє, у разі можливого виникнення спору про право.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу, та застосовані норми права

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності чи неправильності судових рішень.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження -це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами;2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК Україниусудовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частина п`ята статті 17 Конституції України).

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Згідно із частиною четвертою статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю вказувала, що батьки онука - заінтересовані особи, отримали відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу, проте вона як член сім`ї загиблого частку зазначеної допомоги не отримала. Тому з метою отримання зазначеної допомоги просила суд встановити факт її проживання разом з онуком ОСОБА_5 .

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю з онуком, заявниці необхідно для подальшого вирішення правового спору, зокрема, стягнення коштів - одноразової допомогиабо розподіл їх між заявницею та іншими членами сім`ї загиблого - заінтересованими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції про те, що встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці з онуком ОСОБА_5 , заявниці необхідно для отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з чим у заявниці фактично виник спір із заінтересованими особами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу виплати або розподілу (між родичами) вже виплаченої одноразової допомоги.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши зміст заяви ОСОБА_1 , мету встановлення юридичного факту, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови заявниці у відкритті провадження у справі, оскільки наявний спір про право.

Верховний Суд також врахував доводи касаційної скарги, у якій ОСОБА_1 визначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю з онуком їй необхідно для отримання соціально-економічних пільг та гарантій, передбачених законом для членів загиблих (померлих) військовослужбовців, що спростовує інші доводи касаційної скарги про те, що спір про право на час подання до суду заяви про встановлення факту відсутній.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, на яку посилається у касаційній скарзі заявниця, суд скасував рішення суду апеляційної інстанції, справу направив на новий розгляд до цього ж суду, оскільки, скасовуючи рішення суду першої інстанції, яким встановлено факт загибелі (смерті) особи у період проходження служби в органах внутрішніх справ України під час виконання нею службових обов`язків, та ухвалюючи інше рішення про визнання незаконним висновку комісії, який міститься в акті за формою Н-5, складеному за наслідками розслідування нещасного випадку, що трапився зі службовою особою, та зобов`язавши відповідача скласти акт за формою Н-1 про нещасний випадок, що трапився зі службовою особою у період проходження служби при виконанні службових обов`язків, суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог, заявлених позивачем та визначив їх на власний розсуд, водночас суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що оскарження висновку службового розслідування за фактом загибелі службової особи вже було предметом розгляду суду.

У наведеній справі позивач звернувся до суду саме з позовною заявою із наведеними позовними вимогами після відмови йому у відкритті провадження у справі у порядку окремого провадження, оскільки наявний спір про право.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, на яку посилається заявник, суд залишаючи без змін заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року, вказавши, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами дотримана пропорційність, оскільки вони встановили, що позивач на законних підставах набув право власності на спірну квартиру, а тому у передбачений законом спосіб звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, у відповідачів припинилось право користування спірною квартирою у зв`язку із переходом права власності на квартиру до позивача, вони не є його членами сім`ї, крім того зареєстровані за іншою. Оскаржуваними судовими рішеннями усунуто перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою шляхом виселення із зазначеного житлового приміщення відповідачів.

Отже, правовідносини та предмети спору у цій справі та у справі, що розглядається, не є подібними.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Указане згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , поданої представником ОСОБА_1 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 січня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, про встановлення факту проживання однією сім`єю, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Яремко А. С. Олійник О. В. Ступак