Номер провадження: 22-ц/813/2028/23
Справа № 504/680/15-ц
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання права власності на 1/2 частину майна, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Вінської Н.В. 07 вересня 2021 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання права власності на 1/2 частину майна (т. 1 а.с. 2-5, 23-25, т. 2 а.с. 96-100).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що, починаючи з червня 1991 року він проживав однією сім`єю разом із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у квартирі свого кума. З 18.06.1992 року вони купили у смт. Комінтернівське (нині Доброслав) будинок із господарськими спорудами АДРЕСА_1 . Після купівлі зазначений будинок, був оформлений на ОСОБА_5 . Впродовж 1992 -1993 років він спільними зусиллями з будівельниками та родичами ОСОБА_5 побудував літню кухню, гараж та веранду, у 1999 році за кошти спільного бюджету із ОСОБА_5 провели опалення у літню кухню, та в тому ж 1999 році переїхали з ОСОБА_5 туди жити. Зазначає, що за період спільного проживання, він із ОСОБА_5 вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет, для потреб сім`ї придбали автомобіль, на якому він возив ОСОБА_5 до відвідувачів, оскільки вона займалась лікуванням народними засобами. У зв`язку з тим, що за період сумісного проживання він із спадкодавцем не оформили свої шлюбні відносини, ОСОБА_1 вимушений був звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 18.06.1992 року по 03.11.2014 року; визнати літню кухню літ. «Б», гараж літ. «В», веранду літ. «в», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки літньої кухні літ. «Б», гаражу літ. «В», веранди літ. «в», які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 автомобіль марки Citroen Berlingo; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля автомобіль марки Citroen Berlingo.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 вересня 2021 року уточнений позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 07.10.1994 року по 03.11.2014 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 автомобіль марки Citroen Berlingo, номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору, н/з НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію від 14.10.2011 року. В іншій частині позову відмовлено (т. 2 а.с. 130-132).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та постановити в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 130-132).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач був зареєстрований зі спадкодавцем з 07.10.1994 року, то факт сумісного проживання слід рахувати з моменту реєстрації позивача по день смерті ОСОБА_5 , тобто у період з 07.10.1994 року по 03.11.2014 року. Так, судом не було враховано, що рішенням Конституційного Суду України від 14.11.2001 року у справі №1-31/2001 було визнано неконституційними положення п.п.1 п.4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 10 жовтня 1994 року.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.11).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на наступне майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , земельні ділянки площами: 0,15 га та 0,025 га по АДРЕСА_1 , автомобіль Citroen Berlingo та земельна ділянка площею 2,00 га, для ведення особистого сільського господарства (т.1 а.с.12-16, 38-39, 110).

Згідно копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_1 та діти померлої відповідачі по справі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( т.1 а.с.31-54).

Згідно довідки про склад сім`ї, ОСОБА_5 з 30.09.1992 року по день своєї смерті проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_1 , який був зареєстрований за вказаною адресою з 07.10.1994 року (т.1 а.с.34).

Згідно із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , ОСОБА_1 20.10.1992 року розірвав шлюб із ОСОБА_6 (а.с.201).

Встановлюючи факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції врахував покази свідків в частині того, що позивач мав взаємні права та обов`язки, був пов`язаний спільним побутом та проживав однією сім`єю із ОСОБА_5 , був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою, однак приймаючи до уваги те, що оскільки позивач був зареєстрований зі спадкодавцем з 07.10.1994 року, то факт сумісного проживання, на думку суду, слід рахувати з моменту реєстрації позивача по день смерті ОСОБА_5 , тобто у період з 07.10.1994 року по 03.11.2014 року.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Відповідно, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Однак враховуючи, що рішення суду першої інстанції у частині встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 07.10.1994 року по 03.11.2014 року сторонами у справі не оскаржувалось, то у суду апеляційної інстанції відсутні передбачені законом підстави для скасування судового рішення у цій частині.

Задовольняючи позов в частині визнання спільною сумісною власністю автомобіль марки Citroen Berlingo, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена позовна вимога є похідною від вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зазначений транспортний засіб був придбаний 14.10.2011 року за час сумісного проживання, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягали задоволенню.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання за позивачем право власності на 1/2 частку автомобіля автомобіль марки Citroen Berlingo, суд виходив з того, що транспортний засіб Citroen Berlingo є неподільною річчю у розумінні ч. 2 ст. 183 ЦК України, оскільки транспортний засіб неможливо поділити без втрати його цільового призначення, у зв`язку з чим позов цій частині задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання літньої кухні, гаражу, веранди спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину вказаних будівель, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені будівлі не зареєстровані як окремі об`єкти чи споруди, а лише є складовою частиною житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та також є неподільними речами у розумінні ч.2 ст. 183 ЦК України.

Позовні вимоги про визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 їх частину, ОСОБА_1 не заявлялось.

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують своє право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

За ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

На підставі викладеного, розглянувши спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про необґрунтованість рішення суду в частині того, що оскільки позивач був зареєстрований зі спадкодавцем з 07.10.1994 року, то факт сумісного проживання слід рахувати з моменту реєстрації позивача по день смерті ОСОБА_5 , тобто у період з 07.10.1994 року по 03.11.2014 року, та про необхідність ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання літньої кухні, гаражу, веранди спільною сумісною власністю та визнання права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину вказаних будівель.

Колегія суддів звертає увагу представника апелянта на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року.

Тому, як вже вказувалось вище, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01.01.2004 року законом не передбачено.

Крім того, Кодекс про шлюб та сім`ю не передбачав виникнення режиму права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Режим права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою встановлено СК України, який набрав чинності 01.01.2004 року.

Таким чином слід зробити висновок про те, що все, що було набуто та побудовано до 01.01.2004 року, не є спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, оскільки чинний на той час закон цього не передбачав.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність».

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 вересня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 травня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк