КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ____________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2298/23
04.10.2023 року Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Петренка В.С.
за участю секретаря Торгонської В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів,
21.04.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій з посиланням на ст.ст. 525, 526, 610-612, 627 ЦК України, просить суд розірвати договір поставки № 269-0 від 29.10.2021 року, укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , тягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 2000 доларів США передоплати за договором поставки та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 84 долара США неустойки.
В обгрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 29 жовтня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір поставки № 269-0 на виготовлення меблів.
Згідно пунктів 1, 2, 5 Договору, відповідач зобов`язався впродовж 75 днів з моменту підписання Договору виготовити, доставити, встановити і передати у власність позивачу меблі згідно специфікації (додаток №1 до Договору), а позивачка - здійснити передоплату послуг в момент підписання Договору в сумі не менше 50% вартості замовлення. Згідно додатку № 1 до Договору відповідач мав виготовити кухонний гарнітур.
Позивачка зазначає, що на виконання умов договору позивачка здійснила передоплату вартості замовлення сумі 2000 доларів США, які сплатила відповідачу в момент підписання Договору 29.10.2021.
Проте, як стверджує позивачка, після підписання Договору його виконання з боку відповідача постійно відкладалося з різних причин, зокрема за посиланням на пандемію, затримку матеріалів з боку постачальників тощо, про що відповідач інформував позивачку з телефоном. На усні звернення позивачки з приводу дотримання умов договору позивач надавав різні обіцянки, які не виконував. Після введення воєнного стану зв`язок з відповідачем було втрачено.
Позивачка зазначає, що оскільки за вказаними в договорі засобами зв`язку відповідач не відповідав, 07.11.2022. адвокат надіслав на зареєстровану адресу відповідача адвокатський запит № 41/2022, яким повідомив відповідача про порушення ним умов Договору, пропущення строків його виконання, і просив відповідача добровільно повернути кошти в сумі 2000 доларів США отримані від позивачки як передоплату, сплатити позивачці неустойку згідно Договору, повідомити про причини невиконання умов Договору тощо. Проте, до цього часу відповідь не отримано, у зв`язку з сим вона звернулась до суду з вказаним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 23.05.2023 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.
У підготовчому засіданні 04.09.2023 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судове засідання 04.10.2023 року не з`явився, однак 04.09.2023 року надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце судових засідань повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, які наявні у матеріалах справи, у судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Крім того, судова ухвала та повістка, які були направлені на адресу відповідача, зазначену у довідці з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, були повернуті поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що відповідачі про час та місце судових засідань повідомлені належним чином.
Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом у судовому засіданні, 29 жовтня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір поставки № 269-0 на виготовлення меблів.
Згідно пунктів 1, 2, 5 Договору, відповідач зобов`язався впродовж 75 днів з моменту підписання Договору виготовити, доставити, встановити і передати у власність позивачу меблі згідно специфікації (додаток №1 до Договору), а позивачка - здійснити передоплату послуг в момент підписання Договору в сумі не менше 50% вартості замовлення.
Згідно з додатком № 1 до Договору відповідач мав виготовити кухонний гарнітур.
29.10.2021 року на виконання умов договору позивачка здійснила передоплату вартості замовлення сумі 2000 доларів США, які сплатила відповідачу в момент підписання Договору, що підтверджується квитанцією від 29.10.2021 року.
Проте після підписання Договору його виконання з боку відповідача постійно відкладалося з різних причин, зокрема за посиланням на пандемію, затримку матеріалів з боку постачальників тощо, про що відповідач інформував позивачку з телефоном.
07.11.2022 представник позивачки надіслав на зареєстровану адресу відповідача адвокатський запит № 41/2022, яким повідомив відповідача про порушення ним умов Договору, пропущення строків його виконання, і просив відповідача добровільно повернути кошти в сумі 2000 доларів США отримані від позивачки як передоплату, сплатити позивачці неустойку згідно Договору, повідомити про причини невиконання умов Договору тощо. Проте, до цього часу відповідь не отримано.
Відповідно до ст. 1-1 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про захист прав споживачів», законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.
Відповідно до ст. 4З «Про захист прав споживачів», споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою .
Виходячи з правовідносин, що виникли при укладенні договору вбачається відносини врегульовані споживчими послугами, а саме позивач є споживачем, права якого порушили та договір не виконали.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання.
Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Суд констатував, що сторони спору у договорі передбачили, що позикодавець має право достроково розірвати договір, письмово повідомивши про це позичальника за 10 календарних днів, у разі невиконання позичальником вимог певних пунктів договору, у тому числі неповідомлення або невчасне повідомлення боржником кредитора про зміну місця своєї реєстрації. Таким чином, формально відбулася подія (прострочення повідомлення у місячний термін про зміну місця реєстрації), з настанням якої укладений договір та закон пов`язує можливість його дострокового розірвання.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.
Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.
Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.
Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.
При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.
Відповідач порушив істотно умови договору, а саме отримавши передоплату не виконав своїх обов`язків, що фактично призвело до того, що виконання даного договору на даний час не має жодного цільового сенсу.
Відповідач повинен був здійснити поставку меблів однак не виконав зазначений договір.
З зазначених підстав даний договір підлягає розірванню.
Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Оскільки відповідач одержав суму передоплати 2000 дол. США, але не виробив і не передав меблі у встановлений договором строк, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача суму передоплати у розмірі 2000 дол. США.
Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як передбачено частиною 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлене договором або законом.
В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У п. 6.1. договору сторони передбачили, що у випадку затримки монтажу меблів в строк, згідно п. 5.1 договору, відповідач сплачує позивачу 0,1% від вартості замовлення за кожен день прострочення за умови, якщо позивачем було створені відповідні умови для виконання відповідачем своїх зобов`язань.
Свої зобов`язання за договором позивачка виконала повністю в день його підписання сплативши відповідачу повну вартість замовлення за договором - 2000 доларів США.
Проте, відповідач не виконує свої зобов`язання до цього часу, починаючи з даті 12.01.2022. спливу встановленого п. 5.1. договору 75 -денного періоду.
Враховуючи те, що з 24.02.2022 року в Україні діє військовий стан, позивачка врахувала до строку прострочення відповідачем зобов`язань за договором строк з 12.01.2022. по 24.02.2022., що становить 42 дні.
Відсотковий розмір пені за 42 дні прострочення зобов`язань становить 4,2% (0,1% х 42 = 4,2 %).
Розрахована за період 42 дні прострочення сума пені становить 2000 х 4,2 % = 84 долара США.
Враховуючи наведене, вимоги ОСОБА_1 про розірвання договору поставки № 269-0 від 29.10.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 2000 доларів США передоплати за договором поставки та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 84 долара США неустойки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики (Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, в якій також висловлено правову позицію щодо можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, а саме зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Тобто, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу судові витрати по сплаті судового збору.
Таким чином з відповідача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 858,88 грн. за подання позовної заяви.
Керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів задовольнити.
Розірвати договір поставки № 269-0 від 29.10.2021 року, укладений між ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , суму неустойки - 84 (вісімдесят чотири) долара США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 04.10.2023 (1 долар = 36,5901 грн.) - 3073 (три тисячі сімдесят три) грн. 57 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 88 коп
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя Петренко В. С.