ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4754/23 Справа № 183/1136/20 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з, уточненим 02 червня 2021 року, позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що з 05 жовтня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого вони мають синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказувала, що за час шлюбу ними було придбано у власність автомобіль BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Зазначала, що автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, знаходиться в користуванні та повному розпорядженні відповідача.

Посилаючись на те, що майно набуте за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності та, з врахуванням того, що згідно висновку експерта ринкова вартість автомобіля на день проведення дослідження складає 323 196,54 грн., просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Неповно з`ясував обставини по справі, оскільки автомобіль, хоча і було придбано ним за час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, втім за грошові кошти, які він взяв у борг, а не за спільні кошти подружжя. Крім того, 10 лютого 2020 року він передав автомобіль за довіреністю ОСОБА_5 , якою уповноважив його розпоряджатися автомобілем з правом продажу та отримав від нього 5 500 доларів США, повернувши з цих грошових коштів усі борги, у тому числі і матері позивачки у розмірі 3 400 доларів США. Позов подано вже після повернення боргів виключно з метою погіршити його матеріальне становище.

22 травня 2023 року позивачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошувала на тому, що її позовні вимоги обґрунтовані, доведені та задоволені судом першої інстанції на законних підставах.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу останній було присвоєне прізвище « ОСОБА_7 ».

В період зареєстрованого шлюбу між сторонами, а саме в серпні 2019 року, ОСОБА_1 придбав автомобіль марки BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 .

Згідно висновку експерта №19/104-10/2/10321 від 22 березня 2021 року, середня ринкова вартість легкового автомобіля BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 на момент проведення експертизи (22 березня 2021 року) складає 323 196,54 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню половина вартості автомобіля, визначена висновком експертизи №19/104-10/2/10321 від 22 березня 2021 року, тобто 161 598,27 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Спірний автомобіль марки BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 , було придбано у серпні 2019 року та 23 серпня 2019 року зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

Тобто автомобіль було набуто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечує і відповідач ОСОБА_1 .

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі №6-55цс13.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з серпня 2019 року. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

10 лютого 2020 року відповідач надав довіреність на ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , якою уповноважив останніх на повне розпорядження автомобілем (включаючи його продаж). 12 лютого 2020 року автомобіль було перереєстровано на нового власника.

Колегія суддів наголошує на тому, що доводи апеляційної скарги в частині того, що автомобіль було придбано під час шлюбу, втім за грошові кошти, які відповідач взяв у борг на підставі розписок та повернув позичальникам, тобто фактично за його особисті кошти, а не за кошти подружжя, є хибними та не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля. Втім, якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя, тобто відповідач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 .

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Колегія суддів наголошує на тому, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц,провадження №61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №483/812/19, провадження №61-20774св19.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції встановив, що спірний транспортний засіб відповідач відчужив без згоди позивача. Позивачка, в обґрунтування заявлених позовних вимог, заявила клопотання про призначення по справі експертизи та згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 22 березня 2021 року №СЕ-19/104-21/8779АВ, відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля легкового автомобіля BMW 320, легковий седан-В, 2006 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 на час проведення експертизи (22 березня 2021 року) складає 323 196,54 грн. Зазначений висновок відповідачем не спростований.

Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його передачу по довіреності та як наслідок продаж іншим особам, в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивачки, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у сумі встановленій висновком експертизи та заявленій у позові.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд вийшов за межі позовних вимог є хибними.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що даний позов пред`явлено з метою погіршення його матеріального стану не можуть слугувати підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні прозову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Е.Л.Демченко

Судді: Т.Р.Куценко

М.О.Макаров