Постанова

Іменем України

10 травня 2023 року

м. Київ

справа № 755/52/21

провадження № 61-11618св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: приватний нотаріус Караєва Саміра Ельхан Кизи, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , від імені якого діє адвокат Чередніченко Максим Миколайович, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 27 січня 2022 року у складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року у складі колегії суддів:

Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє законний представник ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Караєва С. Е. Кизи, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовну заяву мотивовано тим, що 20 жовтня 2016 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 110 000,00 дол. США, який оформлено у вигляді боргової розписки.

Вказував, що оскільки ОСОБА_5 не визнавав свого боргу та не хотів його повертати, 07 квітня 2018 року на його адресу було направлено претензію про повернення коштів, а 27 квітня 2018 року позивач звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про стягнення

з ОСОБА_5 суми боргу за договором позики (справа

№ 755/6545/18).

Зазначав, що з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу та задля збереження майна, в процесі розгляду справи

№ 755/6545/18, відповідач ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 12 червня 2018 року подарував квартиру АДРЕСА_1 , своїм родичам ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , по 1/2 частини кожному.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня

2020 року стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за розпискою

в розмірі 110 000,00 дол. США (справа №755/6545/18).

Вказував, що з метою затягування спору відповідач ОСОБА_5

у березні 2019 року звернувся до суду з позовом до нього, в якому просив визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 20 жовтня 2016 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня

2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Вважав, що на час укладення оспорюваного договору дарування, ОСОБА_5 знав про існування невиконаного ним перед позивачем боргового зобов`язання, а тому передбачав негативні для себе наслідки у разі задоволення позовних вимог, а тому подарував своїм дітям об`єкт нерухомого майна, що перебував у його власності.

Зазначав, що спірний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_5 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності відповідача ОСОБА_5 , під час існування майнового спору за його участі як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Ураховуючи зазначене,ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи та зареєстрований у реєстрі 12 червня 2018 року за № 1222;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41565565 від 12 червня 2018 року 14:36:00, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Караєвою С. Е. Кизи, на підставі договору дарування серії та номер: 1222, виданого 12 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 42,9 кв. м, житловою площею 28,4 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи та зареєстрований в реєстрі 12 червня 2018 року за № 1222.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12 червня 2018 року 14:36:00, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С. Е. Кизи на підставі договору дарування серії та номер: 1222, виданого

12 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою Самірою Ельхан Кизи, про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 42,9 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, тому позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Оскільки судом встановлено, що договір дарування квартири

АДРЕСА_1 , серії та номер: 1222, виданий

12 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С. Е. Кизи, не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно, тому в силу частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565 від 12 червня 2018 року 14:36:00, приватного нотаріуса Караєвої С. Е. Кизи про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 42,9 кв. м, житловою площею

28,4 кв. м.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами та останні не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Дії ОСОБА_5 щодо укладення договору дарування зі своїми синами ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діяла їхня матір ОСОБА_4 , були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів.

Сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно за оспорюваним договором дарування за ОСОБА_2 та

ОСОБА_2 не спростовують доводів позивача про те, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Враховуючи вимоги абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та наявність підстав для визнання договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 41565565

від 12 червня 2018 року 14:36:00, приватного нотаріуса Караєвої С. Е. Кизи про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 42,9 кв. м, житловою площею 28,4 кв. м, підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року ОСОБА_5 , від імені якого діє адвокат Чередніченко М. М., через систему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано справу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2023 року, у зв`язку із перебуванням

судді Черняк Ю. В. у відпустці, пов`язаній з вагітністю та пологами, справу призначено судді-доповідачу Воробйовій І. А.

У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили фактичних обставин справи та не врахували того, що ОСОБА_5 мав намір подарувати квартиру своїм дітям ще до моменту (15 травня 2018 року) відкриття провадження у справі

№ 755/6545/18 про стягнення заборгованості за договором позики. Зокрема, 08 травня 2018 року ОСОБА_5 звернувся до Служби

у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про надання дозволу на дарування квартири.

Зазначає, що на момент укладення спірного договору дарування

у ОСОБА_5 перед позивачем була відсутня заборгованість. Борг у ОСОБА_5 перед позивачем виник лише через 2 роки після укладення договору дарування, а саме після ухвалення Дніпровським районним судом міста Києва рішення від 17 червня 2020 року.

Вважає, що судами першої та апеляційної інстанції порушено вимоги

статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з якою ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що позивач не заявляв такої позовної вимоги, як припинення за відповідачами права власності на квартиру, що унеможливлює ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зокрема спірного договору дарування.

Підставою касаційного оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі

№ 756/9955/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19,

від 23 червня 2020 року у справі № 905/633/19, від 23 червня 2020 року

у справі № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19,

від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 07 серпня 2019 року у справі № 179/1367/17, від 19 грудня 2018 року у справі № 524/9350/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/613/19, від 28 жовтня 2020 року

у справі № 523/18181/18, та у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник указує на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки. Крім того, зазначає, що судом апеляційної інстанції проігноровано клопотання ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, призначеної на 18 жовтня 2022 року (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Адаманов А. Д., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу,

у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 110 000,00 дол. США та зобов`язався повернути вказані грошові кошти відразу за усною вимогою позикодавця, що підтверджується розпискою.

07 квітня 2018 року ОСОБА_1 надіслав претензію на адресу ОСОБА_5 , відповідно до якої позивач просить відповідача повернути кошти за договором позики від 20 жовтня 2016 року в сумі

110 000 ,00 дол. США в найкоротший строк, не пізніше 15 квітня 2018 року. Зазначена претензія залишена поза увагою відповідача.

27 квітня 2018 року у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору позики, ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

12 червня 2018 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяла

ОСОБА_7 (дарувальник), та ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , від імені яких діяла законний представник ОСОБА_4 (обдаровувані), укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С. Е. Кизи та зареєстровано в реєстрі 12 червня 2018 року за № 1222.

Відповідно до пункту 1.1 договору дарування дарувальник передає майно, яким є квартира

АДРЕСА_1 , у власність обдаровуваних у рівних частках (по 1/2 частки кожному) безоплатно.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня

2020 року у справі № 755/6545/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики на загальну суму 110 000,00 дол. США (2 885 300,00 грн) та судові витрати на професійну правничу

допомогу - 8 700,00 грн, а також судовий збір - 8 810,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня

2020 року у справі № 760/8650/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня

2020 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності позову, разом тим скасував рішення з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_5 , від імені якого діє адвокат Чередніченко М. М., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа маєправо звернутися досуду за захистомсвого особистого немайновогоабо майнового правата інтересу.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру,

не є договором дарування.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав

та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність

є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним

є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі

№ 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або

в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження

№ 14-260цс19).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний договір дарування квартири укладений 12 червня 2018 року між ОСОБА_5 , від імені якого діяла ОСОБА_7 (дарувальник), та його малолітніми синами ОСОБА_2 і ОСОБА_2 , від імені яких діяла законний представник ОСОБА_4 (мати дітей) (обдаровувані), укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караєвою С. Е. Кизи та зареєстровано

в реєстрі 12 червня 2018 року за № 1222. Оспорюваний договір дарування було вчинено після направлення позивачем претензії

ОСОБА_5 07 квітня 2018 року про повернення боргу та відкриття 15 травня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва провадження у справі № 755/6545/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 110 000,00 дол. США.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначений правочин був укладений

з метою уникнення можливого звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_5 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності

ОСОБА_5 під час існування майнового спору за його участю як боржника,

з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близьких родичів.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та його діти, в інтересах яких діяв їхній законний представник - мати (обдаровувані), які укладали договір дарування, діяли очевидно недобросовісно та зловживали правами стосовно кредитора. Оскільки укладали договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому не можна залишати поза увагою такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Колегія суддів, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося на користь близьких родичів, з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій

послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання

і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952

(у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03 лютого

2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20).

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився

і апеляційний суд, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караєвої С. Е. Кизи щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, прийнятого у зв`язку із укладенням оспорюваного договору дарування квартири.

За таких обставин доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що позивач не заявляв такої позовної вимоги, як припинення за відповідачами права власності на квартиру, що унеможливлює ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зокрема спірного договору дарування, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи, призначеної на 18 жовтня 2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не встановив, які були дійсні мотиви у дітей при прийнятті квартири за договором дарування та що ОСОБА_5 вчиняв дії, направлені на дарування квартири дітям, ще до 15 травня 2018 року, тобто до моменту відкриття провадження у справі № 755/6545/18 про стягнення заборгованості за договором позики, зокрема, що 08 травня 2018 року ОСОБА_5 звертався до Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про надання дозволу на дарування квартири, не заслуговують на увагу. Оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач направив ОСОБА_5 претензію про повернення позики за договором від 20 жовтня 2016 року в сумі 110 000,00 дол. США ще 07 квітня 2018 року.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій ухвалено судові рішення відповідно до встановлених у справі обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої

Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18)).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України,

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 , від імені якого діє адвокат Чередніченко Максим Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець