Справа № 346/3516/22
Провадження № 2/346/211/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Третьякової І.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Дутчак Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Коломия, Івано-Франківської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів з дружини, -

у с т а н о в и в:
01.09.2022р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2022р. було розірвано шлюб між ним та відповідачкою. Під час перебування у шлюбі в 2020 році позивачу було встановлено І (першу А) групу інвалідності. На теперішній час ОСОБА_2 перебуває за кордоном, там працює та отримує достатню заробітну плату, яка дасть їй змогу матеріально допомагати ОСОБА_1 . Оскільки позивач є непрацездатним та потребує фінансової допомоги від відповідачки, ОСОБА_1 , з посиланням на ст. 75, 76 СК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

В судове засідання позивач не з`явився. Від його представника ОСОБА_3 надійшло письмове клопотання, в якому він просив розглянути справу за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримує на підставах, викладених в позовній заяві та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання також не з`явилася, надіслала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. З приводу позовних вимог зазначила, що їх не визнає. В зв`язку з повномасштабним вторгненням та початком війни в Україні, вона була змушена виїхати закордон та на теперішній час разом з двома неповнолітніми дітьми, які знаходяться на її утриманні, перебуває в Німеччині. Не працевлаштована, доходів в Україні не отримує, має проблеми зі здоров`ям. Батька її дітей ОСОБА_4 було позбавлено батьківських прав в 2019р. Вона з дітьми власного житла не мають, в Україні зареєстровані за формальною адресою, за якою знаходиться військова частина. В Німеччині в м. Мекленбург вона проживає в притулку, наданому місцевою владою. З 01.07.2022р. відповідач разом з дітьми були зареєстровані як особи, які втратили засоби для існування в місцевому центрі зайнятості. Разом з дітьми ОСОБА_2 живуть за соціальний рахунок в іншій країні, а тому відповідачка вказує на відсутність в неї можливості сплачувати аліменти позивачу. Крім цього, зазначає, що ОСОБА_1 має заощадження та доходи, які регулярно надходять на його рахунок в Приватбанку. За січень 2023 року він отримав дохід близько 75-80 тисяч гривень. За минулий рік його доходи склали до 200 0000,00 грн. Таким чином, відповідач вважає, що її колишній чоловік має достатньо засобів для самостійного забезпечення своїх матеріальних потреб.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.01.2018р.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.06.2022р. шлюб між сторонами було розірвано.

Довідкою до акту огляду МСЕК серії ААВ № 225711 підтверджується, що 14.12.2020р. ОСОБА_1 було встановлено першу А групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01 січня 2024 року. У висновку про умови та характер праці зазначено, що позивач потребує постійного стороннього догляду і побутового обслуговування. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: крісло-коляска, дорожка кімнатна, протипролежневий матрац.

Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.

При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

З довідки №7 від 09.01.2023р. судом було встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні соціальної політики Коломийської міської ради та отримує соціальну допомогу інваліда 1 групи, розмір якої в період з липня по грудень 2022 року (тобто в період знаходження справи на розгляді) становив 2100 (дві тисячі сто) гривень.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні.

Таким чином, судом було встановлено, що позивач є особою з інвалідністю та отримує соціальну допомогу інваліда 1 групи, розмір якої є вищим від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, а тому він, у розумінні статті 75 СК України, не є особою, яка потребує матеріальної допомоги.

Крім цього, суд бере до уваги, що одним із критеріїв для стягнення аліментів є встановлення можливості іншого з подружжя таку допомогу надавати.

У відповідності до ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» (у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Доказами, у контексті статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказами у цивільному процесі можуть бути: письмові, речові та електронні докази; висновки експертів; показання свідків.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

В даній справі позивач посилається на отримання відповідачем достатніх доходів від праці закордоном та наявність у неї матеріальної можливості для надання йому матеріальної допомоги, однак жодних доказів цим обставинам не надає. Натомість відповідачка заперечує дані обставини та вказує, що закордоном не працевлаштована, разом з дітьми отримала статус, як особа, яка втратила засоби для існування та сама перебуває на соціальному утриманні в Німеччині. Також ОСОБА_2 було надано виписку по її картковому рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», з якої рух коштів за період з 01.08.2022 по 25.01.2023р. в тому числі їх надходження не вбачається.

Відтак, суд не може ґрунтувати висновок про наявність у ОСОБА_2 можливості надавати утримання позивачу виключно на твердженнях останнього, оскільки дані обставини не були доведені ОСОБА_1 під час судового розгляду справи.

За вищевикладених обставин та згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, врахувавши висновки, викладені в постановах ВС від 11.02.2019р. по справі №281/697/16-ц та від 28.03.2018р. по справі №296/5385/17, суд прийшов до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у позові.

Розглядаючи справу, суд також враховував, що у справі 739/6629/19, Верховний Суд підтримав рішення суду І інстанції про задоволення позову в подібних спірних правовідносинах, яке ґрунтувалося на такому: «позивачка отримує пенсію у розмірі одного прожиткового мінімуму, встановленого Законом, однак, виходячи із вказаної норми, ця пенсія має забезпечувати прожитковий мінімум. Проте з огляду на тяжку онкологічну хворобу вона потребує коштовного лікування, пенсія покриває, перш за все, ці витрати. Наявні у матеріалах справи докази вартості ліків доводять, що витрати на забезпечення підтримуючого життя лікування становлять понад 4 300,00 грн. на місяць. Згідно закону позивач повинна мати принаймні стільки ж на забезпечення харчування, транспортування до лікарень, сплату комунальних послуг, що і обґрунтовує наявність підстав для задоволення позовних вимог».

В свою чергу ВС зазначив, що «… аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вартість лікування позивачки перебільшує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичного розміру пенсії, який вона отримує. В результаті цього, право останньої на достатній життєвий рівень для себе, гарантований статтею 48 Конституції України, буде порушене і обов`язок держави щодо створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби, буде невиконаний (стаття 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права).

Зазначене випливає з того очевидного факту, що позивачка вимушена робити вибір між можливою загибеллю від відсутності відповідного лікування, або від відсутності достатнього харчування, що прямо порушує принцип верховенства права щодо визнання в Україні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення прав і свобод якої є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

У частині 4 статті 75 СК України не передбачено можливості визнання особою з інвалідністю такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо її пенсія забезпечує встановлений законом прожитковий мінімум.

Тому колегія суддів вважає, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує.»

Однак, в даній справі, позивачем не було доведено, що його захворювання потребують щомісячних значних сум коштів на придбання медикаментів чи медичних процедур, а також проведення інших витрат, вартість яких не може бути забезпечена виключно його доходами, а тому суд не вбачає наявних підстав для застосування висновків, викладених в постанові ВС від 24.06.2021р. по справі 759/6629/19.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 76 СК України, ст.ст. 12, 81, 89, 137, 141, 263-265, 279, 354-355 ЦПК України, суд ,-

у х в а л и в:
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів з дружини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31 січня 2023 року

Суддя Третьякова І. В.