ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

іменем України

09 травня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2658/18

Головуючий у першій інстанції Ченцова С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/707/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Євстафієва О.К., Шарапової О.Л.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

особа, яка подала апеляційну скаргу: Товариство з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія»,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року (проголошено о 08:01, повний текст складено 16.04.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі по тексту - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), в якому просив стягнути з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на його користь 3 954 749,71 грн у відшкодування перевищення 90% вартості предмету іпотеки (приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Позов обґрунтовував тим, що 31.10.2006 між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання кредиту № 0, а 01.11.2006 - укладено додаткову угоду № 0-1 до кредитного договору, якою змінено умови щодо забезпечення виконання зобов`язання. Для забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» 01.11.2006 укладено іпотечний договір № 30006Z174, за умовами якого позивач передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належне йому нежиле приміщення, а саме приміщення магазину, загальною площею 686,5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що 11.06.2010, 12.07.2010, 08.09.2011 між ним та АКІБ «УкрСиббанк» укладені додаткові угоди до кредитного договору щодо зміни графіку погашення кредиту, щодо зміни розміру відсотків за користування кредитом, щодо зміни схеми погашення кредиту та зміни кінцевого терміну погашення кредиту. У зв`язку зі зміною схеми погашення кредиту та кінцевого строку повернення кредиту 08.09.2011 між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору.

Указував, що 21.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 27, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги до позичальника за кредитним договором з усіма додатковими угодами до нього. 22.09.2015 між АКІБ «УкрСиббанк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір про відступлення прав вимоги № 1, за умовами якого до відповідача перейшло право вимоги за іпотечним договором, при цьому відповідач отримав права іпотекодержателя щодо предмету іпотеки.

18.04.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за відповідачем. При цьому позивач вказував, що вартість предмета іпотеки на момент набуття відповідачем права власності на нього складала 7 927 600 грн, а розмір його заборгованості за договором про надання кредиту № 0 від 31.10.2006 становив 3 132 120,29 грн.

Уважав, що з урахуванням ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», 90 % вартості предмета іпотеки складає 7 874 300 х 90 % = 7 086 870 грн, і за таких обставин відповідач має відшкодувати йому 3 954 749,71 грн, виходячи із розрахунку 7 086 870 грн 3 132 120, 29 грн = 3 954 749,71 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.09.2018, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.11.2018, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020 рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.09.2018 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 15.11.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

12.10.2020 ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на його користь 7 086 870 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки (приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 ) над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 3954749,71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.11.2021 апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 закрито.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 - 3954749,71 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 4 645 грн несплачений судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на користь держави 5864,58 грн судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 15 765 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09.06.2022 у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року відмовлено.

24 березня 2023 року ТОВ «Довіра та Гарантія» як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд порушив питання про його права та інтереси, звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021 та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість.

Своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із посиланням на ч. 1 ст. 352 ЦПК України заявник обґрунтовує тим, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його майнові права та інтереси, оскільки це рішення безпосередньо вплинуло на його майновий стан, стала неможливою реалізація його законного права, як учасника відповідача, на отримання дивідендів.

Так, ТОВ «Довіра та Гарантія» є мажоритарним учасником відповідача (частка в розмірі 90% Статутного капіталу).

19.05.2021 на Загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прийнято рішення розподілити чистий прибуток підприємства, не пізніше 22.04.2022 виплатити дивіденди учасникам Товариства ТОВ «Довіра та Гарантія» та АТ «ЗАКРИТИЙ НЕДИВЕРСИФІКОВАНИЙ ВЕНЧУРНИЙ КОРПОРАТИВНИЙ ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ФОНД «АСПРО» пропорційно їх часткам.

До встановленого строку дивіденди учасникам відповідача виплачені не були, заявник вважав, що ця затримка викликана через суттєве зниження ділової активності відповідача у зв`язку з воєнною ситуацією в Україні.

На його звернення в кінці лютого 2023 року директор відповідача ОСОБА_2 , письмово повідомив про те, що дивіденди не будуть виплачені з огляду на те, що судовим рішенням у справі № 751/2658/18-ц, у тому числі рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021, стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3954749,71 грн. З огляду на це, на вказану суму зменшено чистий прибуток Товариства, а отже, дивіденди виплаті учасникам Товариства не підлягають. Крім того, учасникам було запропоновано включити до порядку денного чергових Загальних зборів учасників Товариства питання про внесення додаткових внесків учасників для покриття збитків Товариства, пов`язаних з наведеними вище зобов`язаннями.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

1. Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та порушено норму процесуального права ч. 1 ст. 417 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції при новому розгляді не дослідив основний предмет доказування в даній справі розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог. Встановлений судом розмір перевищеної вартості забезпечених іпотекою вимог є неправильним, оскільки суд не встановив її розмір на дату звернення стягнення на предмет іпотеки 18.04.2021.

2. Суд порушив норми процесуального права, а саме ст. 77-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України щодо належності, допустимості та достатності доказів, не врахував, що поданий позивачем в якості доказу Звіт про оцінку майна від 20.12.2017 ґрунтується на припущеннях.

Так, позивачем надано звіт про оцінку від 20.12.2017, виготовлений на його замовлення суб`єктом оціночної діяльності ПП «Експертна фірма «Експерт-плюс», відповідно до якого станом на 18.04.2016 ринкова вартість без ПДВ об`єкта оцінки становила 7 874 300 грн. У матеріалах справи міститься рецензія на даний звіт, надана оцінювачем ТОВ «Меркурій Партнерс», в якому зазначено, що він не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки. Проте матеріали справи не містять доказів того, що недоліки були виправлені, а отже надана позивачем оцінка не є достовірною.

Водночас, у справі міститься звіт про незалежну оцінку приміщення станом на ту ж дату 18.04.2016, що виготовлений ТОВ «Бюро оцінок» за замовленням відповідача, згідно якого вартість об`єкта 2 514 160 грн.

Заявник зазначає, що через незадовільний стан приміщення, що встановлено у Звіті, наданому відповідачем, було розпочато ремонтні роботи, що унеможливлювало доступ до приміщення будь-яких осіб, в тому числі оцінювачів, без письмової згоди на це керівництва відповідача. Отже, оцінювач ПП «Експертна фірма «Експерт-плюс» у період складання звіту від 20.12.2017 чисто фізично не міг провести огляд приміщення, а тому ним зроблена помилкова оцінка через невірне застосування коефіцієнту поправки на фізичний знос.

При цьому, проведення оцінки без безпосереднього огляду будинку та земельної ділянки не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, які суттєво впливають на достовірність оцінки, що в свою чергу може призвести до реалізації майна за ціною нижчою ніж реальна ринкова власність.

21.04.2023 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Підгорний К.Є. звернувся до апеляційного суду із клопотанням про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Довіра та Гарантія», посилаючись на те, що апеляційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню, при цьому просить застосувати правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 23.12.2022 у справі № 2-24/2012.

Адвокат зазначає, що на час подання апеляційної скарги ТОВ «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року, останнє не є чинним, а тому апеляційний суд зробив неправильний висновок про наявність підстав для відкриття апеляційного провадження.

Уважає, що оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовано судом апеляційної інстанції, тому оскарження судового рішення, яке вже скасовано, не забезпечує ефективного поновлення прав ТОВ «Довіра та Гарантія».

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Довіра та Гарантія» - адвоката Овсія Д.Ю., який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та його представника Підгорного К.Є., які просили закрити апеляційне провадження у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Довіра та Гарантія» підлягає закриттю, зважаючи на таке.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 2 ст. 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, в якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Зокрема, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Критерії визначення, чи вирішені судовим рішенням права і свободи особи, не залученої до участі у справі, неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом.

У постанові від 28 липня 2021 року у справі № 2-95/12 (провадження №61-16854св20) Верховний Суд зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті, принаймні не за апеляційною скаргою такої особи.

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦПК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.

Участь у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору передбачена статтею 53 ЦПК України.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - це особи, які вступають у вже розпочатий процес, якщо рішення по справі може вплинути на їх права або обов`язки по відношенню до однієї із сторін.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача).

Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.

Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність в неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, чи (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків особи, яка не брала участі у справі, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є така особа, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо зазначив про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги (Постанова КАС ВС від 23 листопада 2020 року в справі № 826/3508/17).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін та третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, не є учасниками спірних матеріальних правовідносин, що є предметом судового розгляду, а отже, рішення суду може на них вплинути побічно у зв`язку з наявністю преюдиційного зв`язку між матеріальними правовідносинами, що є предметом судового розгляду, та іншими матеріальними правовідносинами, учасниками яких є одна зі сторін спору і третя особа (Постанова КЦС ВС від 26.10.2022 в справі № 463/3226/16-ц).

Предметом оскарження в апеляційному порядку ТОВ «Довіра та Гарантія», яке не брало участі у справі, є рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12.04.2021.

За змістом апеляційної скарги суть порушеного права ТОВ «Довіра та Гарантія» полягає в тому, що заявник є мажоритарним учасником відповідача (частка в розмірі 90% Статутного капіталу), ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зобов`язане виплачувати дивіденди заявникові, які внаслідок зменшення чистого прибутку ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» рішеннями суду у справі №751/2658/18 не можуть бути виплачені.

Водночас судом першої інстанції розглянуто спір між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо захисту прав споживача. Позивач вважаючи, що його права порушені просив стягнути з відповідача на його користь 3 954 749,71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки.

Розглянувши справу у межах позовних вимог, Новозаводський районний суд м. Чернігова у рішенні від 12.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про захист прав споживача задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_1 3954749,71 грн у відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Суд першої інстанції не розглядав і не встановлював у своєму рішенні питання про права, інтереси та обов`язки ТОВ «Довіра та Гарантія».

Апеляційний суд відхиляє посилання заявника на те, що оскаржуваним рішенням суду нібито вирішено питання про його майнові права та інтереси, оскільки це рішення безпосередньо вплинуло на його майновий стан, стала неможливою реалізація його законного права, як учасника відповідача, на отримання дивідендів, з огляду на наступне.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ у справі «Bruаlla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, п. 33).

У рішенні в справі «Centro Europa 7 S.r.l. and Di Stefano v. Italy», № 38433/09, п. 92, від 07 червня 2012 року ЄСПЛ вказав, що особа не може скаржитися на порушення своїх прав у судовому провадженні, в якому вона не виступала стороною, навіть якщо вона була акціонером та/або директором компанії, яка виступала стороною в провадженні (див., серед інших джерел, справи «F. Santos, Lda. та Fachadas проти Португалії» (прийнятність), № 49020/99, ЄСПЛ 2000-X, та «Nosov проти Росії», № 30877/02, ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2005 року).

Відтак, враховуючи вищенаведені норми права, практику Європейського суду з прав людини та правові позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає, що ТОВ «Довіра та Гарантія» не наділено правом на оскарження судового рішення в розумінні статті 352 ЦПК України, навіть з огляду на те, що воно є мажоритарним учасником ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Підгорного К.Є. на необхідність застосування у даній справі правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові 23.12.2022 у справі № 2-24/2012, не є слушним, так як обставини зазначеної справи не є тотожними зі справою, що переглядається. У справі № 2-24/2012 оскаржуване рішення суду виконано в повному обсязі, виконавче провадження закінчено у зв`язку зі сплатою боргу. У справі, що наразі переглядається, виконавче провадження триває, оскаржуване рішення не виконується.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення оскаржуваним судовим рішенням прав заявника, а зводяться до його незгоди із задоволеними судом позовними вимогами ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Ураховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що апеляційну скаргу подано особою, питання про права, свободи, інтереси та обов`язки якої оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалися, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Довіра та Гарантія» належить закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. 260, 261, 362 ч. 1 п. 3, 367, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра та Гарантія» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про захист прав споживача - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 11 травня 2023 року.

Головуюча Судді: