Справа № 450/1805/20 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. Провадження № 22-ц/811/3169/22
Провадження № 22-ц/811/3254/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Назар Х.Б.;

адвоката Середницького В.М.

представника позивача ОСОБА_1 ;

адвоката Ощипка В.С.

представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року та на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив припинити за відповідачкою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1243 га, кадастровий № :01:002:0161 (в подальшому «спірний будинок», «спірна земельна ділянка»), а також визнати за ним право власності на ці об`єкти нерухомості.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивач з 25 січня 2003 року перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 травня 2020 року по справі № 450/825/20. В шлюбі у них народилося двоє дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стверджувалося, що спірний будинок побудований за особисті кошти позивача та його батьків у 2006-2019 роках під час його перебування у шлюбі з відповідачкою. За кошти батьків позивачки здійснювалися внутрішні оздоблювальні роботи, придбання меблів, кухонної та іншої техніки. Зазначалося, що позивач постійно працював, заробляючи кошти на утримання сім`ї, сплату комунальних платежів, навчання дружини та дітей, оскільки відповідачка на момент їхнього одруження була студенткою Львівського національного медичного університету, який закінчила у 2008 році, а у 2006 році вона вступила на юридичний факультет Львівського державного університету внутрішніх справ, у якому навчалася на заочній формі навчання та закінчила у 2009 році. Під час будівництва спірного будинку вони проживали в квартирі його батьків, співвласником якої був позивач, однак у 2016 році вказана квартира була проданою з метою отримання коштів для здійснення будівництва спірного будинку. Після продажу квартири вони переїхали у будинок батьків, де проживали до грудня 2019 року. Зазначалося, що відповідачка, користуючись його неналежною увагою до домашньої документації, оформила право власності на будинок на себе, уклала договори зі всіма комунальними службами. Після завершення будівництва поведінка відповідача змінилася в негативну сторону, вона почала провокувати сварки, звинувачувала його в неналежному вихованні дітей, відсутності уваги до сім`ї тощо. Внаслідок однієї зі сварок на нього було складено терміновий заборонний припис щодо кривдника. Вважає, що вказані обставини свідчать про планомірну підготовки відповідача до розірвання шлюбу та заволодіння його майном (т.1, а.с.2-5).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 500 грн. (том 2, а.с. 118-122).

Вищезгадані рішення оскаржив позивач ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що позивачем надано детальну інформацію щодо строків будівництва спірного будинку, додано документи, які чітко вказують на факт здійснення фінансування будівництва у повному обсязі ним та його батьками, графік погашення кредиту отриманого для будівництва спірного будинку.

Вважає, що суд першої інстанції не мотивував належним чином своїх висновків, а покази свідків описані поверхнево, що не відображає повноти свідчень цих осіб.

Судові витрати, стягненні додатковим рішенням суду, вважає неспівмірними та просить ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір оплати за надання правової (правничої) допомоги до 7 500 грн. (том 2, а.с. 126-128, 141-144).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (в тому числі і апелянтом) те, що:

-25.01.2003 року між сторонами даного спору було зареєстровано шлюб, у якому у них в 2003 та 2007 роках народилося 2 дітей (том 1, а.с. 9);

-12.02.2007 року відповідачка ОСОБА_2 по Договору дарування земельної ділянки отримала від ОСОБА_5 (своєї матері) в дар спірну земельну ділянку (том 1, а.с. 70, 71), на якій у подальшому було збудовано спірний будинок;

-22.12.2016 року за заявою відповідачки ОСОБА_2 було проведено державну реєстрацію її права власності на спірний будинок, як на новостворене в результаті будівництва нерухоме майно том 1, а.с. 10);

-14.05.2020 року рішенням суду шлюб між сторонами даного спору було розірвано.

Як вбачається з вищенаведеного, як спірна земельна ділянка, так і спірний будинок були набуті відповідачкою у власність під час її перебування у шлюбі з позивачем.

Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 57 СК України, майно, набуте особою за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Вищезгаданий Договір дарування земельної ділянки від 12.02.2007 року, на підставі якого відповідачка стала власником спірної земельної ділянки, ніким не оспорювався та судом недійсним не визнавався, а відтак безспірним є те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідачки.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позовні вимоги про припинення права власності відповідачки на спірний будинок та спірну земельну ділянку та визнання права власності на ці об`єкти нерухомості в цілому за ним позивач обґрунтовує посиланням на норми права, які регламентують поділ майна, що є у спільній сумісній власності: в тому числі подружжя (ст. 372 ЦК України; ст.ст. 60, 69-72 СК України).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України: на наведене міститься посилання і в доводах позовної заяви.

А за змістом частини першої статті 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними.

Конструкція статей 60, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Таким чином, встановивши факт набуття майна подружжям у період перебування в шлюбі, застосуванню підлягають положення статей, як 57, так і 60 та 70 СК України - з урахуванням презумпції спільності права власності подружжя на майно.

Позивачем (апелянтом), як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі, не наведено доводів, а також належних та допустимих доказів для визнання збудованого під час перебування у шлюбі з відповідачкою (і на належній останній на праві особистої приватної власності спірній земельній ділянці) спірного житлового будинку особистою приватною власністю позивача, а тому у суду були відсутніми правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на цей будинок в цілому.

Відтак, оскільки відсутні правові підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірний будинок, то (відповідно) відсутні такі правові підстави для визнання за ним права особистої приватної власності і на спірну земельну ділянку (на якій цей будинок збудовано), яка (як отримана в дар) є особистою приватною власністю відповідачки.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

ЦПК України також встановлено, що:

- судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і що витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (частини 1 та 3 статті 133);

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини 1-3 статті 137);

- розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137);

- суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137);

- обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137).

Як стверджується матеріалами справи, представником відповідачки було подано до суду першої інстанції пакет документів, згідно якого витрати відповідачки на професійну правничу допомогу становлять 31 500 грн. (том 1, а.с. 261-266).

Стороною позивача було подано до суду Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 7 500 грн. (том 2, а.с. 24-26).

Як вбачається з письмового Клопотання представника відповідачки від 11.11.2023 року, останній в кінцевому підсумку (вже після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення) просив стягнути з позивача на користь відповідачки понесені останньої витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн. (том 2, а.с. 102-106).

Представником позивача також було подано до суду Заперечення на вищезгадане клопотання представника відповідачки про стягнення з позивача витрат на правову допомогу: також з проханням про зменшення розміру оплати витрат за надання правничої допомоги адвокатом відповідачки до 7 500 грн. (том 2, а.с. 109-110).

В додатковому рішенні суду від 21 листопада 2022 року дано детальний аналіз всім вищезгаданим матеріалам та документам, що стосуються судових витрат відповідачки на професійну правничу допомогу, за підсумками якого суд прийшов до висновку про часткове задоволення клопотання представника відповідачки та стягнення на користь останньої з позивача 26 500 грн. згаданих судових витрат.

Колегія суддів присуджений до стягнення з позивача на користь відповідачки розмір витрат на професійну правничу допомогу вважає таким, що співмірний ізскладністю справи (яка у суді першої інстанції тривала майже 29 місяців) та обсягом виконаних адвокатом робіт і часом, витраченим ним на виконання цих робіт (надання послуг), а також з ціною позову (припинення прав власності відповідачки на земельну ділянку площею 0,1243 га та новозбудований на ній житловий будинок загальною площею 284,8 кв.м.), а (відповідно) таким, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для скасування чи зміни додаткового рішення суду також відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують його висновків, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2022 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 листопада 2022 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 березня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.