ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1533/23 Справа № 227/4251/20 Суддя у 1-й інстанції - Корнєєвої В.В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/4251/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 ,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року,

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що керівником ансамблю «Усмішка» є ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивачки.

18 жовтня 2020 року в соціальній мережі Фейсбук під час ознайомлення із дописом на цікаву позивачці тематику у групі, що присвячена життю м. Білозерське, вона побачила образливі дописи відповідача ОСОБА_2 , які стосуються керівників колективу «Усмішка», а саме: остання повідомила, що керівники колективу «Усмішка», тобто мати позивача, під час звільнення з ЦКД м. Білозерське здійснили викрадення майна, що належало ЦКД м. Білозерське, та яке вивозилося таємно вночі.

Позивач ОСОБА_1 зазначала, що інформація, яка розповсюджується відповідачем, не є оцінюючим судженням, тому що чітко вказує на факт таємного заволодіння майном іншої особи та кваліфікується як крадіжка. Інформація, щодо матері позивачки була поширена відповідачкою в соціальній мережі у групі, в якій зареєстровано більше трьох тисяч осіб, серед яких є мешканці м. Білозерська і батьки вихованців ансамблю «Усмішка». Внаслідок цього інформація про те, що мати позивачки начебто є крадієм, стала відомою співробітникам позивачки, керівництву, а також учням, їх батькам та взагалі необмеженому колу осіб.

Факт поширення відповідачем зазначеної інформації підтверджується фіксацією веб-сторінки, відповідним експертним висновком та довідкою про власника веб-сторінки.

Позивач зазначає, що поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та порушує немайнові права, честь, гідність та ділову репутацію позивачки. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачки до матері позивачки, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи позивача. Відповідач створив негативну соціальну оцінку в очах оточуючих.

У зв`язку з викладеним просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканності ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у вигляді усних повідомлень та в соціальній мережі Facebook, шляхом коментування допису в групі https://www.facebook.com/groups/Belozerskoe про те, що керівники «Усмішки» під час звільнення з ЦКД м. Білозерського здійснили викрадення майна (танцювальних костюмів), яке вивозили таємно вночі, і які належали ЦКД м. Білозерське.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати поширену відносно її матері, яка є керівником « ІНФОРМАЦІЯ_1 » недостовірну інформацію шляхом розміщення повідомлення у вищезгаданій групі, після набрання судовим рішенням в даній справі, на протязі 10 календарних днів наступного тексту спростування: « 19.10.2019 року в коментарях до допису в цій групі мною ОСОБА_2 озвучувались недостовірні та неправдиві відомості відносно керівників «Зразкового художнього колективу» ансамблю танцю «Усмішка», а саме те, що вони здійснили крадіжку костюмів, що належать ЦКД м. Білозерське» та видалити поширену раніше недостовірну інформацію, заборонити поширювати таку недостовірну інформацію у майбутньому.

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти за оплату фіксації веб сторінки, експертного висновку та довідки про власника веб сторінки.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь судовий збір.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. Також ставить питання про постановлення рішення, в якому визнати ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області про розгляд справи в закритому режимі незаконною та скасувати таку ухвалу. Проводити подальші слухання у відкритому режимі. Винести окрему ухвалу про порушення законодавства під час проведення судового розгляду, а саме з приводу подання відповідачем завідомо сфальсифікованих доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, надаючи оцінку встановленим у судовому засіданні фактам, спотворив встановлені факти, безпідставно дійшов висновку про те, що фактично відбувся обмін власними оціночними судженнями стосовно відомої обом сторонам ситуації.

Крім цього, суд першої інстанції безпідставно задовольнив клопотання відповідача про проведення судового розгляду в закритому режимі, чим порушив закладені в законодавстві принципи гласності та відкритості судового процесу.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_3 зазначається, що відповідач ОСОБА_2 , в групі www.facebook/groups/Belozerskoe здійснювала дописи- коментарі про те, що керівники колективу «Усмішка», тобто мати позивача, під час звільнення з ЦКД м. Білозерське здійснили викрадення майна, що належало ЦКД м. Білозерське, яке вивозилося таємно вночі, на підтвердження чого представником позивача було надано роздруківку цих дописів, і ці дописи містяться саме на а.с.16-18 том1.В судовому засіданні було досліджено роздруківку переписки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Також, в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_3 повідомив, що саме він здійснював дописи під ніком « ОСОБА_5 ». Також відповідач ОСОБА_2 суду повідомила, що вона дійсно здійснювала дописи під ніком « ОСОБА_2 ».

З наданої до суду роздруківки переписки між цими дописувачами в групі www.facebook/groups/Belozerskoe вбачається, що дописувач під ніком « ОСОБА_5 » написав « ОСОБА_7 » повідомлення наступного змісту: «А случаем, не клевета называется, когда ваша мама, да и вы, распространяете слухи будто бы, ОСОБА_8 украла у вас какое то имущество, когда покидала ДК? Или вы такого не говорили?» на що дописувач під ніком « ОСОБА_9 » написала відповідь: «Это правда! Все костюми находились на базе ДК… а не их имущество!Включите здравый рассудок, не как родственник, а как умный мужчина..» та ще відповідь « При чем сделав это поздно вечером, когда никого из сотрудников нет», на що « ІНФОРМАЦІЯ_2 » написав допис « ОСОБА_10 квитанции или другие документы, которые доказывают, что костюмы были на балансе дома культуры», на що дописувач під ніком « ОСОБА_9 » написала відповідь «…тогда собирайте все, что украли….и предьявим…».

Також судом першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції виходив з того, що з аналізу письмових доказів, які наявні в матеріалах справи та були предметом дослідження в суді першої інстанції, не вбачається того, щоб відповідач ОСОБА_2 зазначала в групі про те, що нібито позивач або її мати здійснювали крадіжку костюмів з Будинку Культури м.Білозерського, при цьому, жодного прізвища (ані позивача, ані її матері) або іншої інформації, яка б давала можливість точно визначити (ідентифікувати), що в переписці мова йде про позивача або її матір, в цій переписці не зазначена.

Також суд першої інстанції виходив з того, що в переписці в групі www.facebook/groups/Belozerskoe, яка відбулася між представником позивача ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 , фактично відбувся обмін власними оціночними судженнями стосовно відомої їм обом ситуації. Суд вважає, що при цьому з боку відповідача не було розповсюдження недостовірної інформації, яка б наносила шкоду честі та гідності позивача та її матері, керівникам танцювального колективу « Усмішка», оскільки, будь-якому сторонньому спостерігачу, необізнаному про наявність якоїсь відомої цим дописувачам ситуації, взагалі не зрозуміло про що йде мова в переписці цих дописувачів, оскільки жодного прізвища, іншої інформації, яка б давала можливість ідентифікувати осіб та події, про яких йде мова в переписці цих дописувачів, немає.

Крім цього, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції надав оцінку твердженням позивача про те, що відповідач розповсюджувала недостовірну інформацію щодо позивача та її матері не тільки в соцмережі, а і в спілкуванні із іншими людьми в повсякденному житті, внаслідок чого постраждала репутація позивача та керівників танцювального колективу «Усмішка», оскільки позивачем та її представником до суду не було надано відповідних доказів на підтвердження своїх стверджень.

Також суд першої інстанції надав оцінку доводам позивача та її представника про те, що в ЦКД м.Білозерського облік товаро-матеріальних цінностей вівся із порушенням норм законодавства та щодо того, що представником відповідача до суду було надано фальсіфіковані документи щодо обліку майна ЦКД м.Білозерьске, та вказав на те, що порядок ведення бухгалтерського обліку в ЦКД м.Білозерське не є предметом судового розгляду і в судовому засіданні цей порядок судом не перевірявся.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших

З статті 68 Конституції України слідує, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь та гідність інших людей.

Відповідно до частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Європейський суд із прав людини неодноразово підтверджував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» («Лінгенс проти Австрії»)).

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що поширена інформація відповідачем є твердженням останнього про факти, а не його оціночними судженнями, оскільки оспорена інформація не містить жодних фактів, чи відомостей про порушення позивачем або її матір`ю закону та будь-якого посилання на джерела отримання такої інформації, вона є власними судженнями відповідача, оформленими у вигляді коментарів з використанням мовних засобів, які ґрунтуються на особистій думці, а не твердженнях про факти.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги про неправомірність постановлення судом першої інстанції ухвали про проведення розгляду справи в закритому судовому засіданні за участі учасників справи, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста