Справа № 595/189/23
Провадження № 2/595/120/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Тхорик І.І.

з участю секретаря судового засідання Пастушака І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, будинком АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 24 січня 2023 року. В даному будинку зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак, з 2017 року останній не проживає за вищевказаною адресою, у зв`язку з його виїздом. Точна адреса теперішнього місця проживання останнього йому невідома. Зазначає, що відповідач не має бажання приїхати для того, щоб знятися з реєстраційного обліку. Дана обставина, а саме, реєстрація відповідача у його будинку, позбавляє його права на отримання субсидій, створює інші незручності, перешкоди, внаслідок яких він не може вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своїм майном. За наведених обставин просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Дзьоба О.Б. подав заяву, в якій просить розглядати дану справу без його та позивача участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сверлик О.В. в судове засідання не з`явилися. Адвоката Сверлик О.В. подала до суду заяву в якій вона просить проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає.

Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу серії НСТ №496853 від 24.01.2023, посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Одіжинською Л.Б., зареєстрований в реєстрі за №106.

У житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що стверджується довідкою №60, виданою Бучацькою міською радою 06 лютого 2023 року.

Актом опитування свідків від 30 січня 2023 року, сусідами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтверджено, що за адресою по АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , однак такий не проживає у вказаному будинку з 2017 року і по даний час.

Тобто, на той момент, як позивач ОСОБА_1 став єдиним власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не був членом його сім`ї, з ним не проживав та не вів спільного господарства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 та у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі 695/2427/16ц, які містять висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення

Таким чином, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 не є і не був членом сім`ї позивача ОСОБА_1 , з ним не проживав та не вів спільного господарства, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, адже за встановлених фактичних обставин справи право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна - позивача у справі на підставі положень ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі № 750/9228/17.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення в повному обсязі.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.2, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 258, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 07 березня 2023 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: І. І. Тхорик