Постанова

Іменем України

08 березня 2023 року

м. Київ

справа № 752/22483/20

провадження № 61-7548св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашко Ігор Ростиславович, Державне підприємство «УДВП ІЗОТОП»,

третя особа - виконувач обов`язків директора Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» Пасєка Олександр Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року у складі судді Колдіної О. О.та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Мінекономіки), міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р., Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» (далі - ДП «УДВП ІЗОТОП»), третя особа - виконувач обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» Пасєка О. В., про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до наказу Мінекономіки з особового складу від 15 жовтня 2019 року № 8-п його призначено виконувачем обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» з 18 жовтня 2019 року - до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, із посадовим окладом розмірі 29 369,20 грн. Контракт із ним не укладався.

Згідно з наказом ДП «УДВП ІЗОТОП» від 18 жовтня 2019 року № 71-к позивач приступив до виконання обов`язків директора підприємства з 18 жовтня 2019 року.

12 жовтня 2020 року наказом Мінекономіки № 186-п позивача як виконувача обов`язків ДП «УДВП ІЗОТОП» звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Того ж дня наказом Мінекономіки № 187-п призначено Пасєку О. В. виконувачем обов`язків директора ДП «УДВ ІЗОТОП» з 13 жовтня 2020 року - до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку.

Вказував на те, що оскільки Пасєка О. В. не був призначений директором підприємства у визначений законом спосіб, тобто відповідно до процедури шляхом проведення конкурсного відбору, як передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року № 777, то підстави для звільнення позивача не настали.

Також позивач зазначав, що наказ Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 186-п прийнятий неуповноваженим суб`єктом, оскільки відповідно до Положення про Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, що належать до сфери управління Міністерства, віднесено до повноважень державного секретаря, а не Міністра.

Тому позивач просив суд визнати наказ з особового складу Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 186-п про своє звільнення незаконним, скасувати його та поновити його на посаді, яку він раніше обіймав.

Також, вважаючи підтвердженим факт незаконності свого звільнення, позивач просив суд на підставі положень статті 235 КЗпП України стягнути з Мінекономіки на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2020 року до дня прийняття рішення судом.

Крім того, звертаючись до суду, позивач просив стягнути з міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 грн, посилаючись на те, що підписання незаконного наказу про звільнення завдало позивачу моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків та престижу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ Мінекономіки з особового складу від 12 жовтня 2020 року № 186-п про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним наказу Мінекономіки про звільнення позивача, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки на момент звільнення позивача із займаної посади така подія, як призначення директора ДП «УДВП ІЗОТОП» у встановленому законодавством порядку не настала, то у Мінекономіки не було підстав для припинення трудових відносин з позивачем 12 жовтня 2020 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування наказу Мінекономіки про звільнення позивача, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посада виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» відсутня, наявний переможець конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП», що зумовлює неможливість поновлення позивача на посаді виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ ДП «УДВП ІЗОТОП» про звільнення позивача підписано уповноваженою особою, оскільки відповідно до статті 8 Закону України « Про центральні органи виконавчої влади» міністр, який очолює Міністерство, призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міністерства.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач, заявляючи вимоги про відшкодування йому моральної шкоди в порядку статті 237-1 КЗпП України, не довів, що прийняттям наказу про його звільнення йому була завдана така шкода, що підписання міністром розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України наказу про звільнення з посади виконувача обов`язків дійсно вплинуло на життєві зв`язки позивача та престиж. Крім того, позивач не обґрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір такої шкоди.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У серпні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що наказом Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 187-п Пасєку О. В. було призначено на посаду виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП», тобто призначення у встановленому законом порядку керівника вказаного підприємства не відбулось, а тому строк дії укладеного з позивачем трудового договору не закінчився, що свідчить про незаконність його звільнення;

- не врахували доводів позивача про те, що копія наказу про звільнення не була йому надана роботодавцем у день звільнення;

- не звернули увагу на те, що на особу, яка є виконувачем обов`язків, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення;

- проігнорували те, що після незаконного звільнення позивача із посади виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» лише через більш як три місяці було проведено конкурс на заміщення вакантної посади директора. Тобто подія, яка мала настати, а саме: призначення керівника ДП «УДВП ІЗОТОП» у встановленому законом порядку, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, настала лише 21 січня і саме до цієї дати позивач мав перебувати на посаді виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП»;

- безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки встановили факт того, що оскаржуваний наказ Мінекономіки є незаконним;

- не надали належної оцінки тому, що раптове, без попередження, звільнення позивача призвело до його моральних страждань, витрати нормальних життєвих зв`язків та його престижу, що має бути компенсовано шляхом стягнення відшкодування моральної шкоди із міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. як особи, яка підписала оскаржуваний наказ;

- не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 27 січня 2019 року у справі № 686/2113/19, від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17 та постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14.

У листопаді 2022 року від Міністерства економіки України до Верховного Суду електронною поштою надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Також у листопаді 2022 року від ДП «УДВП ІЗОТОП» до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, заявник просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Межі касаційного перегляду

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року не було предметом перегляду апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 186-п про звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, то таке судове рішення в цій частині Верховним Судом не переглядається.

Отже, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року переглядаються Верховним Судом лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 186-п про його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 серпня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без руху для усунення недоліків. Зокрема, запропоновано заявнику подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та уточнену редакцію касаційної скарги, в якій зазначити та обґрунтувати підстави касаційного оскарження.

У строк, визначений в ухвалі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направила до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків, а саме клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та нову редакцію касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року. Продовжено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги в частині визначення підстав касаційного оскарження.

У жовтні 2022 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшла нова редакція касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року, після усунення заявником недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі № 752/22483/20 з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Голосіївського районного суду міста Києва матеріали справи № 752/22483/20; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року матеріали справи № 752/22483/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Мінекономіки з особового складу від 15 жовтня 2019 року № 8-п призначено ОСОБА_1 виконувачем обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» з 18 жовтня 2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку та встановлено посадовий оклад у розмірі 29 369,20 грн.

Згідно з наказом ДП «УДВП ІЗОТОП» від 18 жовтня 2019 року № 71-к ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора підприємства з 18 жовтня 2019 року.

Наказом Мінекономіки з особового складу від 12 жовтня 2020 року № 186-п виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України із 12 жовтня 2020 року.

Наказом Мінекономіки з особового складу від 12 жовтня 2020 року № 187-п Пасєку О. В. призначено новим виконувачем обов`язків директора ДП «УДВ ІЗОТОП» з 13 жовтня 2020 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку.

Наказом Мінекономіки від 10 грудня 2020 року № 2591 «Про оголошення конкурсного відбору керівника державного підприємства «УДВП ІЗОТОП». На виконання вимог Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2007 року, 11 жовтня 2020 року на вебсайті Мінекономіки було опубліковано оголошення щодо конкурсного відбору на посади керівників державних підприємств, які належить до сфери управління Мінекономіки, зокрема на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП».

21 січня 2021 року комісія визначила Пасєку О. В. переможцем конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП».

25 січня 2021 року на вебсайті Мінекономіки опубліковане оголошення щодо конкурсного відбору керівника ДП «УДВП ІЗОТОП», відповідно до якого за результатами розгляду документів, конкурсних пропозицій та співбесіди переможцем конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП» оголошено Пасєку О. В .

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки ДП «УДВП ІЗОТОП» від 23 жовтня 2020 року № 34, заробітна ОСОБА_1 на посаді виконувача обов`язків директора за період з січня по жовтень 2020 року склала 474 639,41 грн.

Також судами встановлено, що згідно з підпунктом 1.1 Статуту ДП «УДВП ІЗОТОП», затвердженого наказом Мінекономіки від 30 жовтня 2018 року № 1588, ДП «УДВП ІЗОТОП» засноване на державній власності, належить до сфери управління Мінекономіки та є державним комерційним підприємством.

Відповідно до пункту 7.2 Статуту ДП «УДВП ІЗОТОП», уповноважений орган управління реалізує свої права через директора, який підзвітний уповноваженому органу управління.

Згідно з пунктом 7.3 Статуту ДП «УДВП ІЗОТОП», управління підприємством здійснюється директором, який призначається Уповноваженим органом управління шляхом укладання контракту, в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність директора, умови матеріального забезпечення, звільнення з посади та інші умови найму за погодженням сторін.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що наказ про його звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашко І. Р. перевищив свої повноваження шляхом підписання наказу від 12 жовтня 2020 року № 186-п. Відсутні підстави для прийняття наказу про звільнення, оскільки на момент звільнення позивача призначення директора у визначеному законом порядку не відбулося.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу Мінекономіки про звільнення, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що посада виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» відсутня, оскільки наявний переможець конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП», що зумовлює неможливість поновлення позивача на посаді виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд не погоджується з цими висновками судів з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Щодо позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У статті 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором.

В законі передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

На особу, яка є виконувачем обов`язків, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі можливість захисту від незаконного звільнення (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року № 654/941/17).

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що наказом Мінекономіки з особового складу від 15 жовтня 2019 року № 8-п ОСОБА_1 призначено виконувачем обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» з 18 жовтня 2019 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку. Згідно з наказом ДП «УДВП ІЗОТОП» від 18 жовтня 2019 року № 71-к ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора підприємства з 18 жовтня 2019 року.

Тобто при укладенні трудового договору працівник та роботодавець погодили строк дії цього договору, який визначили часом настання певної події, а саме до призначення керівника ДП «УДВП ІЗОТОП» в установленому законодавством порядку.

Порядок призначення керівників державних підприємств регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2007 року № 777, якою затверджено Порядок проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки.

Відповідно до пункту 1 цей Порядок визначає процедуру конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (далі - підприємства) у разі прийняття міністерством, Фондом державного майна, іншим органом, що здійснює управління об`єктами державної власності, державним господарським об`єднанням, державною холдинговою компанією, іншою державною господарською організацією рішення про необхідність проведення такого відбору.

В силу положень пункту 2 Порядку підставою для оголошення конкурсного відбору керівника підприємства (далі - конкурсний відбір) є рішення (наказ) міністерства, Фонду державного майна або іншого органу, який виконує функцію з управління підприємством, державним господарським об`єднанням, державною холдинговою компанією, іншою державною господарською організацією, для підприємств, функції з управління якими виконує Кабінет Міністрів України, - рішення Кабінету Міністрів України (далі - суб`єкт управління), із зазначенням строку приймання заяв і проведення конкурсного відбору.

Підставою для оголошення відбору керівника особливо важливого для економіки підприємства є рішення суб`єкта управління або, якщо суб`єкт управління протягом 30 днів з моменту відкриття відповідної вакансії не оголосив відбір, - відповідне рішення Кабінету Міністрів України.

Пунктом 4 Порядку постійно діюча комісія або комісія для конкурсного відбору керівників окремих підприємств оприлюднює на офіційному вебсайті суб`єкта управління не пізніше ніж протягом п`яти днів після затвердження вимог до претендентів, оголошення про проведення конкурсного відбору на посаду керівника підприємства, яка стала вакантною.

Тобто, відповідно до Порядку, керівник ДП «УДВП ІЗОТОП» призначається на підставі результатів проведення конкурсного відбору за рішенням Уповноваженого органу управління.

Проведення процедури конкурсного відбору директора ДП «УДВП ІЗОТОП» у зв`язку з обмеженнями, пов`язаними із поширенням коронавірусної хвороби, довгий час не проводилось.

Наказ Мінекономіки № 2591 «Про оголошення конкурсного відбору керівника державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» був виданий лише 10 грудня 2020 року.

11 грудня 2020 року на виконання вимог Порядку на вебсайті Мінекономіки опубліковано оголошення щодо конкурсного відбору на посади керівників державних підприємств, які належить до сфери управління Мінекономіки, зокрема на посаду керівника ДП «УДВП «ІЗОТОП».

21 січня 2021 року комісія визначила Пасєку О. В. переможцем конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП».

25 січня 2021 року на вебсайті Мінекономіки опубліковане оголошення щодо конкурсного відбору керівника ДП «УДВП ІЗОТОП», відповідно до якого за результатами розгляду документів, конкурсних пропозицій та співбесіди переможцем конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП» оголошено Пасєку О. В .

Пунктом 7 Порядку визначено, що конкурсний відбір вважається таким, що закінчився, з дня ухвалення комісією рішення про затвердження його результатів.

Тож керівника ДП «УДВП «ІЗОТОП» фактично обрано та призначено у встановленому законодавством порядку лише 21 січня 2021 року і саме ця дата мала бути днем звільнення позивача.

Натомість, до моменту обрання керівника ДП «УДВП ІЗОТОП, наказом Мінекономіки з особового складу від 12 жовтня 2020 року № 186-п виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України із 12 жовтня 2020 року.

Цього ж дня наказом Мінекономіки з особового складу № 187-п Пасєку О. В. призначено новим виконувачем обов`язків директора ДП «УДВ ІЗОТОП» з 13 жовтня 2020 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку.

Отже, така подія, як обрання та призначення директора ДП «УДВП ІЗОТОП» у встановленому законодавством порядку за результатами конкурсу, на момент звільнення позивача із займаної посади не настала, тому у Мінекономіки не було підстав для припинення трудових відносин з позивачем на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Трудові права позивача оскаржуваним наказом порушено та вони підлягають захисту.

Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що відсутність посади виконувача обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП» та наявність переможця конкурсного відбору на посаду керівника ДП «УДВП ІЗОТОП» станом на 21 січня 2021 року зумовлює неможливість поновлення позивача на посаді виконувачем обов`язків директора ДП «УДВП ІЗОТОП».

Однак суди попередніх інстанцій не врахували, що у такому випадку порушення прав позивача, а саме звільнення до закінчення строку дії контракту, може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після настання події, яка визначена як підстава закінчення строку дії трудового договору, а саме 21 січня 2021 року.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 761/4523/16-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 326/1012/16-ц та від 15 лютого 2023 року у справі № 405/1526/17.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу Мінекономіки про звільнення позивача, поновлення його на роботі та ухвалення нового рішення про виправлення допущеного відповідачами порушення вимог КЗпП України шляхом зміни дати звільнення позивача.

Підстави відкриття касаційного провадження у цій справі, визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, знайшли своє часткове підтвердження, зокрема в частині неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, визначених у постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17.

Водночас посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, підлягають відхиленню з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведеній заявником постанові суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні спільні риси між спірними правовідносинами, а тому посилання заявника на неврахування вказаних висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки у цій справі встановлено факт незаконності звільнення позивача з роботи, то згідно зі статтею 235 КЗпП України з відповідача ДП «УДВП ІЗОТОП» на його корись підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 жовтня 2020 року до 21 січня 2021 року (69 робочих днів).

Верховний Суд з метою захисту права позивача на своєчасний розгляд справи вважає за можливе самостійно обрахувати розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу на підставі наявних у матеріалах справи документів, які були оцінені судами на предмет належності та допустимості.

Відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України наказом Мінекономіки від 12 жовтня 2020 року № 186-п.

Отже, останні два повністю відпрацьовані календарні місяці роботи позивача, що передують звільненню, є серпень та вересень 2020 року.

Кількість фактично відпрацьованих днів позивачем у серпні та вересні 2020 року становить 42 дні (20+22).

У матеріалах справи наявна довідка ДП «УДВП ІЗОТОП» від 23 жовтня 2020 року № 34 про заробітну плату позивача (т.1 а. с. 24). Відповідно до вказаної довідки заробітна плата позивача у серпні 2020 року склала 46 995,36 грн, а у вересні 2020 року - 47 229,35 грн, що разом становить 94 224,71 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 2 243,44 грн (94 224,71 грн / 42).

Отже, середній заробіток позивача за час його вимушеного прогулу за 69 робочих днів становить 154 797,36 грн (69 х 2 243,44 грн).

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення із відповідача ДП «УДВП ІЗОТОП» на користь позивача 154 797,36 грн.

Щодо позовних вимог до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. про відшкодування моральної шкоди

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Відповідно до статті 89 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Посадові особи юридичної особи представляють її інтереси у відносинах з іншими особами, тобто уособлюють саму юридичну особу у правовідносинах з іншими особами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач ОСОБА_1 зазначив одним із відповідачів міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. та просив суд стягнути з нього відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 грн, посилаючись на те, що підписання ним незаконного наказу про звільнення завдало позивачу моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків та престижу.

Аналіз змісту указаних вимог свідчить про те, що вони спрямовані до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. та стосуються його професійної діяльності.

Жодних позовних вимог до Петрашка І. Р. як фізичної особи позовна заява ОСОБА_1 не містить.

Таким чином, оскільки Мінекономіки є юридичною особою - самостійним суб`єктом у цивільних правовідносинах, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у цій справі пред`явлені до її посадової особи, то саме воно має відповідати за цим позовом.

Міністр розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашко І. Р. не може бути відповідачем у цій справі як фізична особа, наділена процесуальною дієздатністю, оскільки є посадовою особою Мінекономіки, тобто юридичної особи, від імені якої він діяв у правовідносинах з позивачем.

Вимог про відшкодування моральної шкоди позивачем до Мінекономіки у цій справі не заявлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу, на вказане уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про можливість розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено.

Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню, а провадження у справі в цій частині - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, оскільки судами попередніх інстанцій встановлено всі обставини справи, проте неправильно застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, підстави відкриття касаційного провадження знайшли своє часткове підтвердження, то Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково; рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову; рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка І. Р. про відшкодування моральної шкоди підлягають скасуванню із закриття провадження у справі в цій частині.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин шостої-сьомої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на момент звернення позивача із позовом) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Пільг щодо сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди Закон України «Про судовий збір» не визначав.

Схожі правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Отже, у цій справ позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору лише в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Згідно з матеріалами справи, позивач поніс такі судові витрати у ході розгляду справи: 840,80 грн судового збору в суді першої інстанції за вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (т. 1 а. с. 13); 1 261,20 грн за подання апеляційної скарги (т. 1 а. с. 231); 1 680,00 грн за подання касаційної скарги.

Таким чином, з огляду на висновки Верховного Суду щодо суті касаційної скарги, часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, відповідно до частин першої, другої, шостої, сьомої статті 141 ЦПК України, пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з Мінекономіки (після зміни назви Міністерство економіки України) і ДП «УДВП ІЗОТОП» на користь держави підлягають стягненню частково судові витрати у вигляді судового збору за вирішенняпозовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 1 891,00 грн ((840,80 грн + 1 261,20 грн + 1 680,00 грн)/2), тобто по 945,50 грн з кожного.

Крім того, з огляду на задоволення судом касаційної інстанції позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з ДП «УДВП ІЗОТОП» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню також понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій за вирішення цієї позовної вимоги у розмірі 3 782,00 грн (840,80 грн + 1 261,20 грн + 1 680,00 грн).

Керуючись статтями 255, 400, 409, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулузадовольнити частково.

Змінити дату звільнення виконувача обов`язків директора Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» ОСОБА_1 з 12 жовтня 2020 року на 21 січня 2021 року.

Стягнути з Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 154 797,36 грн.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка Ігоря Ростиславовича про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Петрашка Ігоря Ростиславовича про відшкодування моральної шкоди закрити.

Стягнути з Міністерства економіки України, Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 1 891,00 грн, тобто по 945,50 грн з кожного.

Стягнути з Державного підприємства «УДВП ІЗОТОП» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій у розмірі 3 782,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко