Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6028/22 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І.Г.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Трояновської Г.С., Микитюк О.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/6028/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути за кредитним договором від 25 січня 2008 року №МІ-06-08 заборгованість у сумі 19 398,72 доларів США, що за курсом 29,25 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 11 квітня 2022 року складає 567 412,56 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 25 січня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір №МІ-06-08, за умовами якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 85 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 24 січня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановленому кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами укладений договір застави автотранспорту №МІ-06-08. Своїх зобов`язань відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим у серпні 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом, у тому числі, до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, із урахуванням ухвали цього суду від 12 липня 2017 рок, яка набрала законної сили 12 липня 2017 року, в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 191 501,08 дол.США, що еквівалентно 1 530 093,62 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, процентами за користування кредитом та пені, звернено стягнення на предмет застави, тобто транспортні засоби. Винесення судом апеляційної інстанції рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки в рахунок погашення заборгованості за період із 25 січня 2008 року (дата укладення договору) по 17 травня 2013 року (дата поточної заборгованості, зазначеної у рішенні апеляційного суду) судом звернуто стягнення на предмет застави, то з відповідача підлягає до стягнення заборгованість за період із 16 серпня 2013 року по 11 квітня 2022 року в сумі 19 398,72 дол.США, яка складається із заборгованості зі сплати трьох процентів річних від простроченої суми. Сума трьох процентів річних нарахована виходячи із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 74 712,79 доларів США.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2023 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 5 956,54 доларів США за кредитним договором від 25 січня 2008 року №МІ-06-08. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2 613,34 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у задоволеній частині та щодо судових витрат, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь банка трьох процентів річних у сумі 5 956,54 доларів США і судового збору в сумі 2 613,34 грн скасувати та ухвалити в цих частинах нове судове рішення про відмову в задоволенні позову та не покладати на нього судовий збір.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що при здійсненні розгляду справи суд не врахував усіх фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного розгляду. Так, суд не звернув увагу на те, що позивачем належно не обґрунтований період нарахування заборгованості. Крім того, суд не врахував того, що позов пред`явлений після спливу строку позовної давності, на що відповідач звертав увагу у відзиві на позовну заяву. Позовна давність переривається днем пред`явлення позову до суду, а не днем постановлення судового рішення. Оскільки позовна давність сплинула щодо основної заборгованості, то і сплинула - щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних. Суд першої інстанції у рішенні не обґрунтував підстави задоволення позову про стягнення трьох процентів річних у період із 30 червня 2019 року по 24 лютого 2022 року, за умови, що суд у рішенні зауважує, що строк позовної давності за період із 25 січня 2018 року по 29 червня 2019 року сплив. Суд також не навів мотивів розподілу періодів заборгованості та впливу на них строків позовної давності. Суд помилково при задоволенні позову взяв до уваги правові висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 21 грудня 2022 року у справі №602/1082/19, оскільки із суті таких висновків прямо вбачається, що строк позовної давності у даній справі не переривався та сплив. Також скаржник переконаний у тому, що суд помилково застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц. Так, відповідно до рішення суду про стягнення з нього у 2013 році заборгованості за кредитним договором дія умов такого договору є припиненою, а тому в банка відсутні права на отримання процентів та прострочки за кредитним договором, оскільки такі види нарахувань можуть провадитися виключно в межах строку дії договору.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Ляхов О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. У поясненнях наголосив на тому, що банк не подавав апеляційної скарги, оскільки на переконання позивача рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, оскільки ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та відповідає завданню цивільного судочинства, оскільки права банка забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, бо тіло кредиту в сумі 74 712,79 дол.США залишається неповернутим.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки, яку отримав особисто, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.106). Відповідач про причини неявки апеляційний суд не повідомив. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 25 січня 2008 року між сторонами укладений кредитний договір №МІ-06-08, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у сумі 85 000 доларів США із терміном повернення тіла кредиту та сплати процентів і винагороди відповідно до графіка погашення, але не пізніше 24 січня 2013 року (п.1.1-1.4 договору). Відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту щомісячними платежами, який включає тіло кредиту, проценти за користування кредитом та винагороду, в дату, визначену в графіку погашення кредиту (п.2.2.3 договору).

Обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року в справі №202/30069/13-ц у серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Акцент-Банк» та УДАІ ГУМВС в Дніпропетровській області про звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору від 25 січня 2008 року №МІ-06-08 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 85 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 24 січня 2013 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25 січня 2018 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір застави автотранспорту №МІ-06-08 щодо автомобілів, які перебувають у власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, а тому в останнього перед банком виникла заборгованість. ПАТ КБ «ПриватБанк» просило здійснити звернення стягнення на предмет застави. Вищевказаним рішенням апеляційного суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 січня 2008 року №МІ-06-08 звернуто стягнення на предмет застави відповідно до договору застави автотранспорту, а саме на автомобілі, які перебувають у власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.4-7).Ухвалою цього ж суду, яка набрала законної сили 12 липня 2017 року, виправлена арифметична помилка в резолютивній частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, якою правильно зазначено розмір заборгованості в сумі 191 501,08 дол.США, що еквівалентно за курсом 7,99 грн за 1 дол.США відповідно до службового розпорядження НБУ від 17 травня 2013 року, та складає 1 530 093,62 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 25 січня 2008 року №МІ-06-08 за відповідачем рахується заборгованість перед банком за вищевказаним кредитним договором станом на 11 квітня 2022 року в сумі 613 271,86 доларів США, яка складається із: залишку заборгованості за тілом кредиту в сумі 74 712,79 доларів США, залишку заборгованості за процентами в сумі 212 974,58 доларів США, залишку заборгованості з комісії в сумі 79,01 доларів США, та з пені в сумі 325 505,48 доларів США (а.с.8-9).

Доказів на спростування того факту, що наразі залишилося неповернутим тіло кредиту в сумі 74 712,79 дол.США матеріали справи не містять. Доводи апеляційної скарги обставину наявності непогашеного тіла кредиту у вищевказаній сумі також не спростовують.

Згідно з частиною третьою та четвертою ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до приписів частин першої та другої ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у кредитній справі не є обов`язком суду. Положення частини першої ст.89 ЦПК України передбачають, що суд оцінює надані сторонами докази на засадах змагальності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приписами частини першої ст.627 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першоїст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ст.599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положення ст.610 ЦК України передбачають, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Приписами ст.614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Згідно з правовим висновком, відображеним у постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року в справі №927/333/17, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконав свого зобов`язання за кредитним договором №МІ-06-08 і на спростування цього твердження жодних доказів не надав, сплив визначеного договором строку кредитування (24 січня 2013 року) за обставин неповернення тіла кредиту у сумі 74 712,79 дол.США не припинило зобов`язань за договором.

В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до розрахунку трьох процентів річних, наданим позивачем, їх сума за період із 16 серпня 2013 року по 11 квітня 2022 року складає 19 398,72 доларів США. Такий обрахунок здійснений на підставі заборгованості за тілом кредиту в розмірі 74 712,79 доларів США (а.с.10).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц вказано, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 19 червня 2019 року в справі № 03/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року справі № 127/15672/16-ц та від 09 листопада 2021 року в справі №320/5115/17.

Згідно з правовим висновком, відображеним у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц та який правильно застосований судом першої інстанції при вирішенні цього спору, правовий аналіз положень ст.ст.526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Як зазначалось вище, зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №МІ-06-08 залишається і досі невиконаним, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача правових підстав вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку ст.625 ЦК України.

Окремо колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що вказані проценти не є процентами за користування кредитними коштами, а є мірою його відповідальності за неналежне виконання умов вищевказаного кредитного договору.

Із огляду на вказане, суд першої інстанції до спірних правовідносин правильно застосував правовий висновок, відображений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц, відповідно до якого, при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Щодо застосування позовної давності, слід прийняти до уваги наступне.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності (а.с.46-48).

Відповідно до положень ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою та четвертою ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції відображеної у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №602/1082/19 право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Разом із тим, 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався та діє наразі.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX, який набрав чинності 17 березня 2022 року, внесені зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Так, вказаний розділ ЦК України доповнено пунктом 18 згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи по суті правильно застосував строки позовної давності. Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на тому, що оскільки зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №МІ-06-08 є невиконаним, то у позивача наявні всі правові підстави щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання. За таких обставин, суд першої інстанції правильно визначився із періодом нарахування трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України і обмежив такий період виключно трьома роками, що передували подачі позову з урахуванням обмежень, передбачених п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, тобто до 23 лютого 2022 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що відображена у постанові від 06 березня 2019 року справа №577/5360/15-ц, сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу*3%*кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році).

У даному випадку кількість прострочених днів становить 970 днів, а тому розрахунок трьох процентів річних в даній справі виглядає наступним чином 74 712,79*3%*970/365= 5 956,54 доларів США.

Окрім того, не спростовано, що кредит правомірно наданий в іноземній валюті. Кредитодавець просить стягнути три проценти річних в іноземній валюті, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув три проценти річних саме в іноземній валюті, оскільки юридична природа трьох процентів річних не тотожна інфляційному нарахуванню на суму боргу, яке може бути застосовано, на відміну від трьох процентів річних, виключно до грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті.

Отже, суд першої інстанції здійснив правильний розрахунок трьох процентів річних, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача у сумі 5 956,54 доларів США, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції з огляду на вищевикладене не спростовують та додаткового правового обґрунтування не потребують.

Щодо питання розподілу судового збору колегія суддів зазначає наступне.

При зверненні до суду із вказаним позовом АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір у розмірі 8 511,19 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 01 червня 2022 року №ІНВ91В3TNJ (а.с.25).

У порядку частини першої ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 2 613,34 грн також є законним, оскільки позов АТ КБ «Приватбанк» задоволений частково та з відповідача на користь позивача стягнутий судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною першою ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, надана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: