ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 646/7016/19

провадження № 61-15859св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області Ярошенко Вадим Васильович,

заінтересована особа - Кредитний союз «Регіон»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, прийняту колегією у складі суддів: Бурлака І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст скарги

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на постанову державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області (далі - державний виконавець) Ярошенка В. В. про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Зазначена скарга обґрунтована тим, що 29 травня 2015 року на підставі виконавчих листів № 646/14590/14-ц, виданих Червонозаводським районним судом м. Харкова, він звернувся до державної виконавчої служби із заявами про відкриття виконавчих проваджень щодо стягнення на його користь з Кредитної спілки «Регіон» (далі - КС «Регіон») грошових коштів в розмірі 4 160,87 грн та 33 913,88 грн.

Простим листом заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області на своє звернення від 11 вересня 2019 року він отримав відповідь від 30 вересня 2019 року за № 20672/Г-2290/07.02-08, згідно з якою зведене виконавче провадження № 45007934 передано до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області для подальшого виконання.

4 липня 2015 року державним виконавцем винесено постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, виконавчі листи № 646/14590/14-ц не перебувають на виконанні; копії постанов від 4 липня 2015 року та відповідні виконавчі листи він не отримував.

Ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року та 1 липня 2019 року видано дублікати виконавчих листів.

Посилався на те, що постанову від 4 липня 2015 року винесено за його заявою від 29 травня 2015 року поза межами триденного строку, передбаченого законом, а відповідь від 30 вересня 2019 року містить недостовірну інформацію про надходження 4 липня 2015 року до відділу державної виконавчої служби виконавчих листів, оскільки він їх подав 29 травня 2015 року.

Вказав, що 18 вересня 2014 року на підставі виконавчого листа № 646/6491/14-ц відкрито виконавче провадження № 44799784 про стягнення на його користь з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 38 643,97 грн.

7 жовтня 2014 року на підставі виконавчих листів № 646/2805/13-ц відкрито виконавчі провадження № 45007880 і № 45007771 про стягнення з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 114,71 грн та 4,00 грн відповідно.

При цьому виконавчі провадження приєднані до зведеного виконавчого провадження № 45007934, яке було на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції.

Таким чином, він мав правомірне очікування, що за виконавчим листом № 646/14590/14-ц, який він пред`явив до виконання 29 травня 2015 року, також буде відкрито виконавче провадження.

Вважав, що у нього є право на вибір між відділами державної виконавчої служби для проведення виконавчих дій щодо виявлення майна та грошових коштів боржника.

У нього відсутній обов`язок зазначити майно боржника в заяві про відкриття виконавчого провадження. Таким чином, у державного виконавця не було правових підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження.

Чинним законодавством не передбачено його обов`язку ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження.

З врахуванням наведеного просив:

- визнати неправомірним надання йому в письмовій відповіді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Товмасяна А. від 30 вересня 2019 року недостовірної інформації про надходження 4 липня 2015 року до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області виконавчих листів від 15 травня 2015 року у справі № 646/14590/14-ц Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 33 913,88 грн та в розмірі 4 160,87 грн;

- скасувати винесену державним виконавцем Ярошенком В. В. постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 4 липня 2015 року за виконавчим листом № 646/14590/14-ц Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4 160,87 грн;

- визнати неправомірною постанову державного виконавця Ярошенка В. В. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 4 липня 2015 року за виконавчим листом № 646/14590/14-ц Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4 160,87 грн, винесену з порушенням строку, встановленого частиною другою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»;

- зобов`язати державного виконавця повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 646/14590/14-ц від 15 травня 2015 року, виданим Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення на користь ОСОБА_1 з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 4 160,87 грн;

- поновити строк на подання скарги.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що дії державного виконавця Ярошенка В.В. щодо винесення постанови про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 646/14590/14-ц, виданого 15 травня 2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 4 160,87 грн є правомірними, оскільки прийняті відповідно до закону, порушень прав стягувача не вбачається.

Суд позбавлений можливості на підставі наданих та досліджених доказів встановити розбіжності між зазначенням в оскаржуваній постанові від 4 липня 2015 року дати подання заяви про примусове виконання - 4 липня 2015 року - та датою отримання Київським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції - 29 травня 2015 року - заяви стягувача ОСОБА_1 про примусове виконання рішення суду. Разом з тим, такі розбіжності не є підставою для визнання постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження незаконною та її скасування.

Звернення стягувача відповідно до Закону України «Про звернення громадян» є реалізацією ним права на звернення, що не може вважатися обставиною, яка ускладнює виконання судового рішення державною виконавчою службою, тому не підлягає задоволенню вимога стягувача ОСОБА_1 про визнання неправомірним надання заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальником Управління державної виконавчої служби Товмасяном А. в письмовій відповіді від 30 вересня 2019 року недостовірної інформації про надходження 4 липня 2015 року до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції в Харківській області виконавчих листів у справі № 646 14590/14-ц про стягнення з КС «Регіон» на його користь суми боргу в розмірах 33 913,88 грн і 4 160,87 грн.

ОСОБА_1 не пропущено строк звернення із скаргою, встановлений частиною першою статті 449 ЦПК України, тому питання поновлення строку суд не вирішував.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

26 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року заявник вказує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що в ухваленні судового рішення брали участь судді, яким було заявлено відвід; суд не розглянув клопотання про витребування доказів знищення виконавчого провадження № 48668122 і не дослідив зібрані у справі докази.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

29 травня 2015 року ОСОБА_1 на ім`я начальника Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції подано заяви про прийняття до виконання виконавчих листів у справі № 646/14590/14-ц про стягнення на його користь з КС «Регіон» грошових коштів в розмірі 4 160,87 грн та 33 913,88 грн.

Постановами державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ВП № 48669330 від 4 липня 2015 року та ВП № 48668122 від 4 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 646/14590/14-ц, виданих 15 травня 2015 року Червонозаводським районним судом м. Харкова, про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 33 913,88 грн та 4 160,87 грн на підставі пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до постанов адреса реєстрації боржника, зазначена у виконавчих документах, за територіальною підвідомчістю відноситься до Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції; заяви про примусове виконання подані стягувачем 4 липня 2015 року.

Згідно з листом заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 20672/Г-2290/07.02-08 від 30 вересня 2019 року зведене виконавче провадження № 45007934 передано до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області для подальшого виконання (постанови державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 8 червня 2018 року про передачу виконавчого провадження). Також у цій відповіді зазначено, що всі документи, які містилися у матеріалах виконавчих проваджень, передані до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області; у Київському відділі державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області на примусовому виконанні не перебувають.

Із відповіді Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 6 березня 2020 року судами встановлено, що виконавчі провадження № 48669330 та № 48668122 відповідно до розділу XI пунктів 2, 3, 4 Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 7 червня 2017 року, знищено.

Ухвалами Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року та від 1 липня 2019 року у справі № 646/14590/14-ц за заявою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лаптікової Д. В. видано дублікати виконавчих листів про стягнення з КС «Регіон» на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 33 913,88 грн та 4 160,87 грн.

ОСОБА_1 подано апеляційні скарги на зазначені судові рішення, тому дію ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року зупинено.

Крім того судами встановлено, що у заяві від 29 травня 2015 року про прийняття до виконання виконавчого листа у справі № 646/14590/14-ц стягувачем зазначено боржником КС «Регіон», місцезнаходження м. Харків, вулиця Червоношкільна набережна, 2.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини частина перша статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Тобто судовим рішенням при розгляді скарги на дії державного виконавця має бути поновлено саме порушене право заявника.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм і вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, зважаючи на обставини конкретної справи, і необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів у цивільному судочинстві призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з частинами першою, другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час винесення оскаржуваних постанов, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваних постанов, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Пунктом 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

Встановивши, що ОСОБА_1 не зазначив, яким чином надання відповіді, в якій, на думку скаржника, міститься недостовірна інформація, порушує його права та законні інтереси, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки судами не встановлено порушень вимог закону під час надання відповіді заступником начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що ОСОБА_1 не оскаржував дії або бездіяльність посадових осіб Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області; із заявою про поновлення знищених виконавчих проваджень не звертався; копії дублікатів виконавчих листів не отримував.

В оскаржуваних постановах зазначено, що заява від ОСОБА_1 до державного виконавця надійшла 4 липня 2015 року, тому встановити, коли саме надійшла зазначена заява, неможливо, оскільки виконавчі провадження за цими виконавчими листами знищено за терміном зберігання.

Крім того, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що державний виконавець правомірно відмовив у відкритті виконавчих проваджень на підставі пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий документ було пред`явлено не за підвідомчістю виконання рішення.

Також встановивши, що у виконавчих листах зазначено адресу боржника КС «Регіон» - м. Харків, вулиця Червоношкільна набережна, 2, яка знаходиться у Червонозаводському районі м. Харкова, що віднесено до юрисдикції Червонозаводського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що державний виконавець за кожною заявою стягувача вирішує питання про можливість відкриття виконавчого провадження; наявність на виконанні у відповідного відділу державної виконавчої служби виконавчого провадження одного й того стягувача не є безумовною підставою для відкриття виконавчого провадження за його заявами за іншими судовими рішеннями.

Доводи касаційної скарги про те, що в ухваленні судового рішення брали участь судді, яким було заявлено відвід, суд касаційної інстанції відхиляє.

Відповідно до частин першої-третьої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Оскільки заявником не було наведено підстав, передбачених статтями 36, 37 ЦПК України, для відводу (самовідводу) колегії суддів апеляційного суду, апеляційний суд правильно залишив заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів без задоволення.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд не розглянув клопотання про витребування доказів знищення виконавчого провадження № 48668122, суд касаційної інстанції також відхиляє, оскільки Харківський апеляційний суд ухвалою від 15 вересня 2020 року розглянув клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів та залишив його без задоволення у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів, які оцінено судом апеляційної інстанції із додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і заявник такі не вказує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої

статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук