Справа № 127/7331/21
Провадження № 22-ц/801/517/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 рокуСправа № 127/7331/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2022 року, ухвалене суддею Медяною Ю.В., в цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння та припинення права власності,

встановив:

У березні 2021 року Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Коцюбинського, 37 м. Вінниця» (далі ОСББ «Коцюбинського, 37 м.Вінниця») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09.11.2016 між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., щодо продажу нежилих вбудованих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м.;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 вказане нерухоме майно;

- припинити право власності, яке органом державної реєстрації зареєстровано за ОСОБА_2 , на допоміжні приміщення будинку.

В обґрунтування позову ОСББ «Коцюбинського, 37 м. Вінниця» зазначило, що в будинку по АДРЕСА_2 , в травні 2016 року було створено та діє ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця», керівником якого на даний момент є ОСОБА_5 .

У 2016 році вказаний будинок передано на баланс ОСББ, після чого стало відомо, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 задоволено позов власників кв. АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 05.09.2019, скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013, у задоволенні позову відмовлено.

У січні 2019 року ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» під час розгляду згаданої справи Верховним Судом стало відомо, що 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_4 нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірного нежилого приміщення. Пізніше ОСОБА_4 продала ці приміщення ОСОБА_2 сину ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 є останнім набувачем спірного майна, право власності на яке було зареєстроване за ним 12.02.2019.

Приміщення №67 належить до спільного майна будинку, і відповідачі, будучи достовірно обізнані про оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2013 року, передбачали негативні наслідки у випадку скасування рішення суду щодо права власності на допоміжні приміщення.

При укладенні сторонами договору купівлі-продажу 09.11.2016: а) не повідомлено про наявність прав третіх осіб-співвласників на об`єкт продажу; б) приховано факт відкриття провадження (28.09.2016) і розгляд справи судом апеляційної інстанції за скаргою співвласника на рішення суду першої інстанції, проведеного без участі всіх співвласників приміщень; в) предметом угоди є допоміжні приміщення, як об`єкт власності співвласників багатоквартирного будинку, які згоду на продаж не давали; г) предмет продажу є допоміжним приміщенням як до житла, так до будинку в цілому.

Також цей правочин вчинено лише для виду, без наміру створити правові наслідки, які обумовлювалися зазначеним правочином, а тому укладення цього договору є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України і за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог ст. 234 ЦК України.

Укладаючи 12.02.2019 черговий договір купівлі-продажу спірних приміщень ОСОБА_2 був добре обізнаний щодо порушення законодавчих норм при оформленні правочину, свідомому створенню перешкод законному власникові (співвласникам) зазначених приміщень підвалу, оскільки був обізнаним в реальних обставинах справи, а тому спірне нерухоме майно підлягає витребуванню.

Вказані вище обставини свідчать про проведення відповідачами незаконних дій щодо неодноразового відчуження спірного майна, метою якого є ускладнення повернення вказаної нерухомості законному власнику.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09.11.2016 між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №4531 про продаж нежилого вбудованого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входять приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 загальною площею 72,9 кв.м.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 вказане нежиле приміщення 67.

Припинено право власності, яке органом державної реєстрації зареєстровано за ОСОБА_2 , на нежиле вбудоване приміщення 67.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 460 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця» залишити без задоволення.

У скарзі зазначає, що станом на 09.11.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 були законними власниками спірного приміщення, право власності ніким не скасоване, тому відповідно до положень ст. 316, 658 ЦК України вони законно розпоряджалися своєю власністю відповідно до вимог чинного законодавства шляхом укладення договору купівлі-продажу, недійсність якого не встановлена законом. Суд дійшов помилкового висновку про фіктивність договору купівлі-продажу від 09.11.2016, оскільки сторонами договору свої зобов`язання були виконанні в повному обсязі, зокрема покупці передали об`єкт нерухомості та ключі до нього, а продавець отримав вказане майно та сплатив кошти за нього. Звертаючись до суду із позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач зобов`язаний довести наявність у нього зареєстрованого права власності, однак, позовна заява таких доказів не містить. У даному випадку строк позовної давності почав свій перебіг 09.11.2016, а відтак сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволення позову.

У письмових поясненнях щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_4 вказують про помилковість висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013 в цивільній справі №127/8975/13-ц задоволено позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Вінницької міської ради про визнання права власності на приміщення. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на нежиле вбудоване приміщення №67, а саме: 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6 площею 72,9 кв.м. з урахуванням раніше приватизованих приміщень 67-5, 67-6, що розташовані в підвалі жилого будинку АДРЕСА_2 відповідно до плану, виданого комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 20.07.2011 та технічного паспорту на офіс-магазин (а.с.17-18 т.1).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016 скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.06.2013. Ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до Вінницької міської ради про визнання права власності відмовлено (а.с.19-20 т.1).

Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 відмовлено в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , рішення апеляційного суду Вінницької області від 08.12.2016 залишено без змін (а.с.22-28 т.1).

09.11.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №4531. Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (Продавці) та ОСОБА_4 , (Покупець) уклали цей договір про те, що Продавці продали, а Покупець купила належне продавцям нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей, наявних у правовстановлюючому документі, до складу приміщення №67 входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та розташовані в підвалі житлового будинку АДРЕСА_2 . Згідно п.1.3. вказаного договору, Продавці стверджують, що судового спору щодо відчужуваної нерухомості на момент укладання цього договору немає (а.с.15-16 т.1).

Право власності на вказані приміщення було зареєстровано за ОСОБА_4 09.11.2016 за №17350148, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №72614821 від 09.11.2016 (а.с.42 т.2).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В., зареєстрований в реєстрі за №398, ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) уклали цей договір про те, що Продавець продала, а Покупець купив належне продавцю нежиле вбудоване приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1.1. договору). Відповідно до відомостей, наявних у правовстановлюючому документі, та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна №72614821 від 09.11.2016, до складу приміщення №67 входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та розташовані в підвалі житлового будинку АДРЕСА_2 (п.1.2 договору) (а.с.36-37 т.2).

Право власності на вказані приміщення було зареєстровано за ОСОБА_2 12.02.2019 за №30245561, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №155902042 від 12.02.2019 (а.с. 68 т.2).

В будинку за адресою АДРЕСА_2 , в травні 2016 року було створено та діє ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця». На даний час керівником ОСББ є ОСОБА_5 .

Відповідно до виписки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (власнику нерухомого майна) №311386855 від 03.10.2022, наданої департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, за 2018 рік з запитом щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером №101 (нежиле вбудоване приміщення №67, до складу якого входять: приміщення 67-1, 67-2, 67-3, 67-4, 67-5, 67-6, які мають загальну площу 72,9 кв. м., та яке розташоване в підвалі житлового будинку АДРЕСА_2 ) ніхто не звертався (а.с.143-145 т.2).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша, друга статті 234 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції, встановивши, що при укладенні 09 листопада 2016 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу продавці знали, що в апеляційному суді на розгляді перебуває справа за їхнім позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на спірне нежиле приміщення, за результатами перегляду якої може бути скасоване рішення суду про визнання за ними права власності на це приміщення, а також, що подружжя діяло вочевидь недобросовісно, зловживаючи правами інших мешканців багатоквартирного будинку, при укладанні даного договору надали нотаріусу неправдиві відомості, дійшов висновку про фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу та наявність підстав для визнання його недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з таким висновок суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що оскільки сторони договору купівлі-продажу від 09.11.2016 свої зобов`язання виконали в повному обсязі, договір не може бути визнаний фіктивним.

Вказані доводи відхиляються апеляційними судом, оскільки фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , знаючи, що на момент відчуження ними спірного майна апеляційним судом переглядалося рішення, яким за ними визнано право власності на це майно, тобто передбачали негативні наслідки для себе у випадку можливого скасування судового рішення у цій справі, уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , яка в подальшому відчужила це майно сину попередніх власників ОСОБА_2 .

Вказане, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що правова мета договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Також суд першої інстанції, встановивши, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння співвласників багатоквартирного будинку поза їх волею, дійшов висновку про наявність підстав для витребування майна з володіння ОСОБА_2 , останнього набувача майна за договором купівлі-продажу від 12 лютого 2019 року, та припинення його права власності на спірне приміщення. З таким висновком погоджується апеляційний суд.

Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має лише власник цього майна.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про те, що звертаючись до суду з позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач зобов`язаний довести наявність у нього зареєстрованого права власності, чого зроблено не було.

Вказані доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки у даній справі ОСББ «Коцюбинського, 37 м. Вінниця» звернулося до суду із даним позовом як представник співвласників багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 .

Предметом спору є допоміжне приміщення багатоквартирного жилого будинку, а саме нежиле приміщення АДРЕСА_4 загальною площею 72,9 кв.м за вказаною вище адресою.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Тобто, позивачу не потрібно доводити право власності на спірні приміщення, оскільки вони перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону.

Хибним є посилання апелянта в обґрунтування своєї позиції на висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені в постановах від 04 липня 2018 року в справі №653/1096/16-ц та від 18 грудня 2019 року в справі №522/1029/18, оскільки в цих справах не розглядався спір з приводу спільного майна власників багатоквартирного будинку, а відтак вони зроблені за інших встановлених судами фактичних обставин справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки суду про наявність підстав для припинення права власності не оскаржувались ОСОБА_1 , яка і не заперечувала щодо вибраного способу захисту порушених прав ОСББ «Коцюбинського, 37, м. Вінниця», а відтак апеляційним судом не переглядалися.

ОСОБА_1 вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, який почав перебіг з 09.11.2016, тобто з дня укладення спірного договору купівлі продажу, та закінчився 09.11.2019.

Встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 подала заяву про застосування позовної давності.

За правилами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини перша статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

Насамперед для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - сам факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.

По-перше, апелянт не вказує, до яких вимог слід застосувати позовну давність.

По-друге, суд першої інстанції вважав доведеними доводи позивача про те, що він дізнався про порушення свого права лише у січні 2019 року, і такий висновок стосується вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обізнаності позивача про незаконні дії з його майном до моменту отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.01.2019, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності у цій справі.

Вказаний висновок суду першої інстанції апелянтом не спростований.

Відлік відповідачем строку на звернення до суду із позовом з дати укладення між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного майна суперечить вимогам положенням статті 261 ЦПК України.

А твердження апелянта про те, що позивач міг звернутися до державного реєстратора із заявою про надання інформаційної довідки про зареєстровані права власності, однак, до січня 2019 року цього свідомо не робив, що підтверджує можливість дізнатися про зареєстроване право власності на підвальне приміщення не беруться до уваги судом, оскільки такий обов`язок в нього відсутній.

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко