рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/3200/21

Номер провадження 2/495/962/2023

14 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді - Анісімової Н.Д.

при секретарі - Коліниченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно, суд -

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад позиції позивача

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дійсним спадковий договір від 01.04.2018 року, укладений року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги спадкування на спадкове майно ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (загальною площею 28,8 кв.м) та квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 29,9 кв.м).

В обґрунтування позову посилається на те, що на початку 2018 року за попередньою домовленістю із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з неможливістю нею самостійно доглядати за собою через значне погіршення її здоров`я, у тому числі через похилий вік позивач домовився укласти з нею спадковий договір. Згідно з цим договором, сторони дійшли згоди щодо його суттєвих умов, які включали в себе обов`язок ОСОБА_1 піклуватися та доглядати за ОСОБА_2 у тому числі: забезпечити останню належним повноцінним харчуванням, належно забезпечувати ліками, забезпечувати належні санітарно-побутові умови проживання (прибирання житлового приміщення, проводити комплекс необхідних заходів щодо забезпечення підтримання у належному гігієнічному стані ОСОБА_2 , оплата комунальних платежів за квартиру)

Натомість ОСОБА_2 зобов`язалася передати ОСОБА_1 у спадок належне їй нерухоме майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 .

Позивач наполягає на тому, між його сім`єю та ОСОБА_2 склалися дружні тісні стосунки орієнтовно з 2010 року. ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною, на добровільних засадах, здійснювали матеріальну та моральну підтримку ОСОБА_2 , так як вона була одинокою літньою жінкою. Вказана підтримка полягала у постійному спілкуванні, допомозі у вирішенні соціально-побутових питань та інше. ОСОБА_2 завжди була бажаним гостем у родині ОСОБА_1 . За роки спілкування між родиною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 склалися теплі, дружні, довірливі відносини.

У 2018 році ОСОБА_2 отримала травму стегна, що в подальшому спровокувало стрімке погіршення її самопочуття і в загальному стан її здоров`я, у тому числі і психічного. Після отриманої травми ОСОБА_1 разом з дружиною намагалися надати їй всіляку підтримку, у тому числі психологічного та матеріального плану.

Зважаючи на те, що зі слів ОСОБА_2 , вона була одинокою і не мала близьких родичів, з якими можна було б підтримувати хоча б якісь стосунки, вона запропонувала ОСОБА_1 в якості жесту подяки укласти спадковий договір, за яким він міг би успадкувати усе її майно після її смерті. На вказану пропозицію ОСОБА_1 з дружиною погодилися і пообіцяли й надалі, з урахуванням її важкого стану, належним чином піклуватися про неї.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо укладення вищевказаного договору у порядку та формі визначеній чинним законодавством. Але зважаючи на тяжкий стан здоров`я ОСОБА_2 , сподіваючись, що їй згодом стане краще, на її прохання, позивач погодився трохи зачекати з укладенням саме нотаріальної форми даного договору, як визначено чинним законодавством.

Свою згоду на укладення договору ОСОБА_2 висловила у присутності дружини позивача, ОСОБА_4 , і пообіцяла в подальшому підписати належним чином спадковий договір. Цим самим, на особисте переконання позивача, між ними фактично добровільно, без жодного примусу чи будь-яких зловживань було укладено спадковий договір з відповідними послідуючими наслідками його виконання.

Через певний час, розуміючи, що загальний стан здоров`я останньої значно погіршується і вона нездатна усвідомлювати свої дії і свою поведінку у повні мірі, ОСОБА_1 звернувся до медичного закладу з тим, щоб було проведено належне обстеження ОСОБА_2 . На думку позивача, відповідно до наданих документів з медичних закладів вбачається, що вже у 2018 році, ОСОБА_2 була тяжко хворою людиною: мала проблеми з фізичним здоров`ям і суттєві проблеми з психічним здоров`я.

Розуміючи, що ОСОБА_2 фактично і безповоротно втратила можливість усвідомлювати свої дії і об`єктивно не може приймати будь-які рішення, ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом про визнання ОСОБА_2 недієздатною, встановлення опік та призначення його її опікуном. Рішенням суду від 21.01.2020 року по справі 495/9634/18 у задоволені позову було відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, а всі витрати на поховання довелося взяти позивачу.

Після смерті ОСОБА_2 позивач звернувся до Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що фактично одноособово багато років опікувався померлою. Але йому у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через те, що не було встановлено факту сумісного проживання однією сім`єю не менше п`яти років з спадкодавцем - ОСОБА_2 .

Відповідно на основі вищевикладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду адже вважає, що між ним і ОСОБА_2 фактично було укладено спадковий договір, він добросовісно виконував свої зобов`язання, окрім цього, понад 5 років його сім`я спілкувалася і приймала активну участь у житті померлої ОСОБА_2 , тому він має право на визнання його спадкоємцем четвертої черги на спадкове майно.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст. 178 ЦПК України та надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з наведеними в позовній заяві доводами Білгород-Дністровська міська рада не погоджується, вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи те, що позивач не проживав разом з ОСОБА_2 і те, що догляд за нею ОСОБА_1 здійснював менше двох років, вимога про визнання його спадкоємцем четвертої черги є безпідставною та задоволенню не підлягає. Крім того, відповідач вказував на те, що спадковий договір не був укладений у письмовій формі, не був нотаріально посвідчений, вказаний правочин є нікчемним і відповідно не створює юридичні наслідки.

Відтак, враховуючи вищевказане, а також те, що спадщина позивачем не прийнята, факт спільного проживання не доведений, позовні вимоги про визнання права власності також не можуть бути задоволені.

Заяви, клопотання та процесуальні дії у суді

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2021 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно, передані на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О..

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.06.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно.

19.08.2021 року до суду від Білгород-Дністровської міської ради надійшов зустрічний позовом Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлої.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматичного розподілу справі №537 від 26.11.2021 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2021 року, на підставі рішення ВРП від 04.11.2021 року про відсторонення судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_5 від здійснення правосуддя до 04.01.2022 року, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно, передані на розгляд судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Анісімовій Н.Д..

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2021 року цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно, прийнята до свого провадження та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.02.2022 року заява позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малофеєв Владислав Олексійович про виклик свідків у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно - задоволена.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2022 року підготовче судове засідання по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2022 року було відмовлено у прийнятті зустрічного позову Білгород-Дністровської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлої.

У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Причина неявки суду невідомі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Причина неявки суду невідомі.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом, та нормативно-правове обґрунтування

У позовній заяві ОСОБА_1 по факту вказано три вимоги: визнати спадковий договір від 01.03.2018 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійсним; визнати його спадкоємцем четвертої черги на спадкове майно ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на спадкове майно ОСОБА_2 ..

Суд вважає за доцільне розглянути кожну вимогу окремо і дати кожній з них правову оцінку, а потім у сукупності з`ясувати чи підлягає позов задоволенню у цілому.

Що стосується, визнання спадкового договору, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійсним, суд встановив наступне.

Позивач вказує, що за попередньою домовленістю із ОСОБА_2 у зв`язку з неможливістю нею самостійно доглядати за собою через значне погіршення її здоров`я, у тому числі через похилий вік він домовився укласти з нею спадковий договір. Згідно з цим договором, сторони дійшли згоди щодо його суттєвих умов, які включали в себе обов`язок ОСОБА_1 піклуватися та доглядати за ОСОБА_2 у тому числі: забезпечити останню належним повноцінним харчуванням, належно забезпечувати ліками, забезпечувати належні санітарно-побутові умови проживання (прибирання житлового приміщення, проводити комплекс необхідних заходів щодо забезпечення підтримання у належному гігієнічному стані ОСОБА_2 , оплата комунальних платежів за квартиру).

Натомість ОСОБА_2 зобов`язалася передати ОСОБА_1 у спадок належне їй нерухоме майно, яке складається з: квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до відповіді КП «Білгород-Дністровське БТІ» власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.02.1999 року, яке було зареєстровано Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації 24.02.1999 року в реєстровій книзі № 133 за реєстровим № 4820.

Відповідно до відповіді КП «Білгород-Дністровське БТІ» власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2011 року, яке було зареєстровано КП «Білгород-Дністровське БТІ» 04.10.2011 року в реєстровій книзі № 133 за реєстровим № 4820.

Як зауважує позивач, між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо укладення вищевказаного договору у порядку та формі визначеній чинним законодавством. Але зважаючи на тяжкий стан здоров`я ОСОБА_2 , сподіваючись, що їй згодом стане краще, на її прохання, позивач погодився трохи зачекати з укладенням саме нотаріальної форми даного договору, як визначено чинним законодавством.

Свою згоду на укладення договору ОСОБА_2 висловила у присутності дружини позивача, ОСОБА_4 , і пообіцяла в подальшому підписати належним чином спадковий договір. Цим самим, на особисте переконання позивача, між ними фактично добровільно, без жодного примусу чи будь-яких зловживань було укладено спадковий договір з відповідними послідуючими наслідками його виконання.

Суд при вирішенні питання про визнання спадкового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.03.2018 року, дійсним, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором - є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач стверджує, що сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобов`язання за договором, однак він та ОСОБА_2 не встигли нотаріального посвідчити спадковий договір внаслідок фізичної вади та втрати, зі слів позивача, дієздатності ОСОБА_2 . Тобто, з цього випливає, об`єктивна неможливість нотаріального посвідчення спадкового договору.

Суд звертає увагу на те, що, по-перше, встановити той факт, чи дійшли сторони всіх істотних умов спадкового договору неможливо у зв`язку із смертю відчужувача - ОСОБА_2 .. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 висловила згоду на укладення з ним спадкового договору у присутності свідка, його дружини ОСОБА_4 .. Суд критично ставиться до цього аргументу зважаючи на матеріальну заінтересованість останньої у результаті розгляду справи, а тим паче у випадку задоволення позовних вимог. Єдиним доказом по суті є слова самого позивача.

По-друге, суд не бере до уваги тезу про те, що ОСОБА_2 була фактично недієздатною. Згідно з ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України).

Відповідно до положень цивільного законодавство лише рішення суду, що набуло законної сили, є підставою вважати особу недієздатною. Особиста думка позивача щодо стану психологічного здоров`я ОСОБА_2 є лише його окремою думкою. Крім того, відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.01.2020 року позивачу було відмовлено у задоволені позову про визнання ОСОБА_2 недієздатної, встановлення опіки та призначення його опікуном над останньою.

По-третє, відповідно до ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1304 ЦК України).

Відповідно до пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов`язкову частку.

Інститут спадкового договору більше відноситься до підгалузі зобов`язального права, аніж спадкового, так як виступає одним із видів договорів.

Відповідно до положень вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК.

Відповідно до ст. 203 ЦК України одними з загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України).

Таким чином, так як спадковий договір відповідно до приписів ст. 1304 ЦК України підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, то недотримання нотаріальної форми, у відповідності до норм цивільного законодавства, веде до нікчемності такого договору.

Судом встановлено, що спадковий договір між позивачем і ОСОБА_2 не був укладений навіть у письмовій формі, тим паче не був нотаріально посвідчений і не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, отже він є нікчемним і у відповідності до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків.

З приводу вимоги про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги на спадкове майно ОСОБА_2 суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом 5 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з позову ОСОБА_1 , між його сім`єю та ОСОБА_2 склалися дружні тісні стосунки орієнтовно з 2010 року. ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною, на добровільних засадах, здійснювали матеріальну та моральну підтримку ОСОБА_2 , так як вона була одинокою літньою жінкою. Вказана підтримка полягала у постійному спілкуванні, допомозі у вирішенні соціально-побутових питань, оплаті комунальних платежів за квартиру АДРЕСА_2 , де проживала ОСОБА_2 та інше. ОСОБА_2 завжди була бажаним гостем у родині ОСОБА_1 . За роки спілкування між родиною ОСОБА_1 і ОСОБА_2 склалися теплі, дружні, довірливі відносини. А у 2018 році ОСОБА_2 отримала травму стегна, що в подальшому спровокувало стрімке погіршення її самопочуття і в загальному стан її здоров`я, у тому числі і психічного. Після отриманої травми ОСОБА_1 разом з дружиною намагалися надати їй всіляку підтримку, у тому числі психологічного та матеріального плану.

Суду не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат і бюджету, позивачем стверджується лише, що позивач з дружиною «значну частину свого часу проводили у квартирі ОСОБА_2 », а сама ОСОБА_2 «була бажаним гостем в родині ОСОБА_1 і часто на її запрошення відвідували її». Відповідно факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було, тому вимога позивача про визнання його спадкоємцем четвертої черги є безпідставною.

Щодо вимоги позивача про визнання права власності за ним на спадкове майно ОСОБА_2 : на квартиру АДРЕСА_2 (загальною площею 28,8 кв.м) та квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 29,9 кв.м) суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Тобто за правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15 і 7 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15.

У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у пункті 3.1 казано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Отже враховуючи вищезазначене, і беручи до уваги той факт, що спадщина позивачем прийнята не була, а факт спільного проживання з ОСОБА_2 не доведений, то і немає законних підстав для визнання права власності на спадкове майно ОСОБА_2 ..

Висновки за результатами розгляду справи

Вивчивши матеріали справи та надані суду докази суд прийшов до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_1 у своєму позову стверджує, що він разом з ОСОБА_2 домовилися про укладення спадкового договору, але не дотрималися встановленої законодавством форми його укладання, в той же час позивач не навів аргументів про неможливість укладання такого договору. Крім того, неможливо перевірити наскільки добросовісно позивач виконував взяті на себе зобов`язання.

Судом встановлено, що спадковий договір між позивачем і ОСОБА_2 не був укладений навіть у письмовій формі, тим паче не був нотаріально посвідчений і не був зареєстрований у Спадковому реєстрі, отже він є нікчемним і у відповідності до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків.

Також у суді не було доведено факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що унеможливлює у визнанні позивача спадкоємцем четвертої черги на спадкове майно померлої ОСОБА_2 ..

У порушення вимог ст. 392 ЦК України, позивачем не доведено жодним доказом що він є власником майна, з позовом про визнання права власності на яке він звертається до суду, але його право оспорюється або не визнається іншою особою або, що він втратив документ, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 81, 263-265, ЦПК України, ст.ст. 203, 220, 236, 328, 392, 526, 626, 638, 1264, 1302, 1304 ЦК України, ст. 3 СК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання дійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2023 року.

Суддя Н.Д. Анісімова