Справа №521/8257/22
Провадження № 2/521/547/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому просили суд:

-Скасувати рішення державного реєстратора Іскрова О.В. від 27.10.2017 року за індексним номером 37811559, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

-Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.11.2017 року, серія та номер: 475, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.

-Скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171745, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

-Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.11.2017 року, серія та номер: 476, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.

-Скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171880, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 (РНОК1П1: НОМЕР_3 ) на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

-Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 296,1 кв.м.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 27.10.2017 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення за індексним номером 37811559 про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 296,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з.

Вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі виписки з рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04.04.1976 року, серія та номер: 214 та технічного паспорту, виготовленого 19.10.2017 року ТОВ «ПРОМ БТІ».

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори дарування (по частині) житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою.

На підставі вказаних договорів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по частині) на житловий будинок загальною площею 296,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з за ОСОБА_2 .

Однак, листом Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 13.06.2019 року за вих. № 2658-11.1-29 повідомлено, що в журналі реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих міста Одеси за 1976 рік рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за вказаними вище реквізитами не існує.

Крім того, листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 11.09.2019 року за вих. № 5881-02/184 повідомлено про відсутність станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з.

У зв`язку з вищевикладеним Одеська міська рада вважає, що на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 з відбулось самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 296,1 кв.м., зареєстровано на нього право власності на підставі неіснуючого документа та відчужено іншій особі з порушенням вимог чинного законодавства. Дані обставини стали підставою для звернення до суду із вищевказаним позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 червня 2022 року по справі відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

На електронну адресу Малиновського районного суду м. Одеси від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник позивача просить застосувати строки позовної давності, а також відмовити у задоволені позову у повному обсязі, зазначивши, що позивачем не надано доказів того, що будинок був побудований пізніше ніж за інформацією, що зазначена в технічному паспорті.

Крім цього, позивач був ознайомлений із усіма правовстановлюючими документами відповідача ОСОБА_2 щодо спірного будинку, що підтверджується наступними документами:

-Відповідно до Викопировки генплану М1:2000 та геопідоснова м1:500 (утримувач та видавник КП «Одеспроект» ОМР, м. Одеса, вул. Канатна, 26Б) спірний будинок знаходився в держаному плані станом на 1996 рік.

-У січні 2018 року ОСОБА_2 зверталась до Одеської міської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки під спірним будинком.

-У жовтні 2018 року Одеською міською радою було ухвалено погоджувальне рішення №3843-VII про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

-У квітні 2020 року, відомості щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок, було внесено до Державного земельного кадастру із присвоєнням кадастрового номеру.

-Довідкою ГУ Держгеокадастру в Одеській області відділ у м. Одесі, вихідний номер 36/172-19 - повідомляється, що земельна ділянка під спірний будинок відводиться ОСОБА_2 .

-У лютому 2019 року Управлінням архітектури та містобудування ОМР ухвалено погоджувальних висновок щодо проекту землеустрою ОСОБА_2 .

Представник позивача також вказує на те, що позивач приймав участь у розгляді судової справи №521/17457/18 в якості третьої особи.

Одеським апеляційним судом в рамках розгляду судової справи №521/17457/18 встановлено обставини та надано оцінку доказам, що стали підставою для проведення первинної державної реєстрації: «...З наявної у матеріалах справи копії реєстраційної справи №101, щодо житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з, вбачається, що підставою для реєстрації права власності позивача стала виписка з Рішення виконкому Ленінської райради від 04 квітня 1976 року №214 «Про відвід вільних земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво, згідно якого ОСОБА_1 , яка працює на заводі «Продмаш» та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відведено для будівництва земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з. При цьому, звертає на себе увагу той факт, що місце проживання позивача, зазначене у вказаній виписці, співпадає із зазначеним у паспорті місцем реєстрації позивача, яке було актуальним з травня 1956 року по 06 листопада 2006 року. Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що на підставі довідки, виданої Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 01 червня 2018 р. за № 1724-К-11.1-21 встановлено, що в перевірених документах виконавчого комітету Ленінського районної ради народних депутатів м. Одеси, а також виконавчого комітету Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси рішення під № 214 від 04 квітня 1976 р. Про видачу землі за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , не існує. Колегія суддів зауважує, що вказаного рішення дійсно не існує, оскільки, як вже вказувалось вище, Рішенням виконкому Ленінської райради від 04 квітня 1976 року №214 Про відвід вільних земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво (мовою оригіналу - Об отводе свободных земельних участков под индивидуальное жилищное строительство) було вирішено питання про відведення ОСОБА_1 для будівництва земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з...»

Рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року №58171745 та №58171880 щодо реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з, за ОСОБА_2 - фактично стосується виконання постанови Одеського апеляційного суду, а саме відновлення скасованої реєстрації права власності на підставі заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 травня 2019 року у справі №521/17457/18, тобто відновлення положення, яке існувало до скасування реєстрації.

За вищевказаних обставин вбачається, що позивачем не доведено факт того, що рішення виконкому Ленінської райради від 04 квітня 1976 року №214 - не існує.

Із вищевказаних обставин вбачається, що позивачем не доведено факт того, що будинок було побудовано не до 1992 року.

Навіть якщо, відкинути вищевказані пункти 6 та 7 - позивач був обізнаний про існування даного будинку починаючи з 2018 року, погоджував документи щодо нього, приймав участь в іншому спорі тощо.

Такими діями позивач фактично самостійно визнав правомірність набуття права власності відповідача ОСОБА_2 на спірний будинок.

Отже, беручи до уваги доводи, що викладені в пункті 8 - позивачем пропущено строк позовної давності відностно 1,2,4 вимог позову.

13 вересня 2022 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив у якому заперечував проти доводів представника ОСОБА_2 зазначивши:

-Стосовно доводів про те, що позивачем не надано доказів того, що будинок був побудований пізніше ніж за інформацією, що зазначена в технічному паспорті.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (втратило чинність 01.01.2013 року) до 01.01.2012 року державна реєстрація права власності та права користування (сервітут) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; права власності на об`єкти незавершеного будівництва, а також облік безхазяйного нерухомого майна, довірче управління нерухомим майном проводилось реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом України від 11.02.2010 року 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно.

До позовної заяви Одеською міською радою додавався лист КП «БТІ» Одеської міської ради від 11.09.2019 року за вих. № 5881-02/184, в якому повідомлялось про відсутність станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з.

Після прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в новій редакції з 01.01.2014 року змінилась процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в тому числі об`єкти державної реєстрації, якими у відповідності до закону є Міністерство юстиції України та інші суб`єкти державної реєстрації (виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська та Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, нотаріуси та акредитовані суб`єкти).

З наведеного вище вбачається, що право власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 з до 31.12.2012 року не було зареєстровано, івентаризаційна справа (з матеріалами технічної інвентаризації, технічних паспортів і т.д.) не заводилась.

Вперше право власності на вказаний об`єкт за ОСОБА_1 з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відбулось саме 27.10.2017 року. Як вбачається з Державного реєстру речових прав (який діяв до 01.01.2013 року) речові права на спірний об`єкт нерухомості також не були зареєстровані.

Таким чином, за відсутності реєстрації речових прав на нерухоме майно на спірний об`єкт до 01.01.2013 року та враховуючи те, що вперше право власності за ОСОБА_1 на цей об`єкт зареєстровано 27.10.2017 року, то відсутні підстави вважати, що вказаний об`єкт був збудований раніше.

Отже представник позивача вважає, що ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, які б засвідчували будівництво житлового будинку на підставі відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи щодо будівництва нового об`єкта нерухомості чи належно затвердженого проекту та документу, що засвідчує прийняття до експлуатації такого об`єкта.

Щодо посилання представника ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року у справі № 521/17457/18 представник позивача зазначає наступне.

Так, вказана справа розглядалась судами за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Одеська міська рада про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів, скасування рішень та записів про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Предметом спору було визнання незаконним рішення державного реєстратора Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.10.2017 року за індексним номером: 37811559, скасування запису про державну реєстрацію № 23058164 та застосування наслідків нікчемних договорові дарування № 475 та № 476 від 20.11.2017 року.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на наступне: «..весною та літом 2017 року малознайомий їй чоловік, який представлявся « ОСОБА_4 » та був постійним покупцем у позивача, яка на той час працювала продавцем на ринку в районі ж/м «Радужний», почав майже кожний день приходити за покупками, багато часу спілкувався з нею, декілька раз надавав їй на її прохання невелику суму грошей в позику, чим створив довірливе відношення до себе. У вересні 2017 року вказаний чоловік попросив ОСОБА_1 про зустрічну допомогу в справі переоформлення будинку, який з його слів належав його родині, та який він бажає, але з яких-то причин не може самостійно переоформити на близького йому чоловіка. Позивачка на прохання « ОСОБА_4 » надала йому копію свого паспорту та коду, які за його поясненнями були йому потрібні для підготовки відповідної нотаріальної дії. В листопаді 2017 року позивачка разом з « ОСОБА_4 » відвідала нотаріуса, де разом з незнайомою жінкою, вірогідно ОСОБА_2 , підписала перелік паперів, на зміст яких не звернула уваги, так як « ОСОБА_5 » запевнив її, що таким шляхом здійснюється саме переоформлення його будинку, про допомогу в якому він їй раніше просив, і нотаріус теж підтвердила, що нічого неправомірного не відбувається. В серпні 2018 року, під час надання пояснень в якості свідка про кримінальному провадженню № 0001520, їй стало відомо, що в жовтні 2018 року державним реєстратором Іскровим О.В., без її відома та на її користь було здійснено незаконну реєстрацію права власності на об 'єкт нерухомості - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з. В наступному, шляхом оформлення двох договорів дарування від 20.11.2018 року, які були посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Саганович О.Ю, вона - ОСОБА_1 передала права власності на спірний будинок ОСОБА_2 ».

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08.05.2019 року позовну заяву задоволено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року заочне рішення скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

При цьому, постанова суду апеляційної інстанції мотивована в тому числі тим, що на час укладення договорів ОСОБА_1 мала необхідний обсяг цивільної дієздатності для їх укладення, власноруч підписала вказані договори та не надала жодного належного доказу на підтвердження того факту, що вона не була ознайомлена зі змістом вказаних договорів та не розуміла правових наслідків їх укладення. Натомість з п. 10 вказаних договорів вбачається, що текст договорів на прохання сторін усно перекладений нотаріусом з української мови на російську.

Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що обставини, на які посилається ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи, не підтверджуються жодними доказами, які містяться в матеріалах справи, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для визнання незаконним рішення державного реєстратора

Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 37811559 від 27.10.2017 року, за яким було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з та застосування наслідків нікчемних договорів дарування шляхом скасування записів про реєстрацію прав власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 23466949 та № 23467291.

Представник позивача наголошує на тому, що Одеською міською радою подано позовну заяву із зовсім інших підстав, ніж ОСОБА_1 , оскільки на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Одеси за адресою: АДРЕСА_1 з відбулось самочинне будівництво житлового будинку загальною площею 296,1 кв.м., зареєстровано на нього право власності на підставі неіснуючого документа та відчужено іншій особі з порушенням вимог чинного законодавства.

Предметом позову Одеської міської ради є звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки орієнтовною площею 0,0947 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з шляхом знесення житлового будинку, визнання договорів недійсними та скасування рішень державних реєстраторів.

Крім цього, земельна ділянка за вищевказаною адресою використовується за відсутності документів, оформлення яких є необхідним для землекористування, а тому наявність на землях комунальної власності по суті самочинно збудованого об`єкта унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження територіальною громадою м. Одеси земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом.

Одеська міська рада вважає, що вищевказані дії мали на меті створити формальні підстави для набуття права власності за ОСОБА_1 на самочинно збудований житловий будинок та створити передумови для відчуження такого об`єкта іншій особі ( ОСОБА_2 ). Крім того, такі дії свідчать про ухилення від обов`язкової процедури відведення земельної ділянки у власність, прийняття об`єкта до експлуатації.

Таким чином, Одеська міська рада звернулась до суду з даним позовом з інших підстав, іншим предметом та доказовою базою, що не може свідчити про те, що висновки суду апеляційної інстанції у справі № 521/17457/18 є релевантними у даній справі.

Стосовно посилань представника ОСОБА_2 на те, що Одеською міською радою не доведено відсутність існування рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих «Об отводе свободних земельних участков под индивидуальное жилищное строительство» від 04.04.1976 року № 214.

Так, до позовної заяви Одеська міська рада додавала лист Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 13.06.2019 року за вих. № 2658-11.1-29.

У вказаному листі повідомлялось, що в журналі реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих міста Одеси за 1976 рік рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за вказаними вище реквізитами не існує.

Натомість, Департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради надав рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих під номером 214, прийняте у 1976 року під назвою «О рассмотрении заявления гр. ОСОБА_6 ».

Таким чином, у лютому 1974 року рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих приймались під номерами 200-214 і т.д, тобто у квітні 1976 року вказані рішення мали прийматись під номерами 400-500.

Так, в матеріалах реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна наявна виписка з рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих «Об отводе свободних земельних участков под индивидуальное жилищное строительство» від 04.04.1976 року № 214, яким вирішено відвести ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка працює на заводі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказана виписка підписана начебто головою виконкому Ленінської райради депутатів трудящих М. Дроздовим та секретарем Крук.

Однак, представник ОСОБА_2 , посилаючись на постанову Одеського апеляційного суду від 30.03.2021 року у справі № 521/17457/18, вказує, що Одеська міська рада не довела факт того, що рішення Ленінської райради депутатів трудящих від 04.04.1976 року № 214 не існує.

З приводу вказаного представник позивача наголошує на наступному.

Юридичний департамент Одеської міської ради звернувся з додатковим запитом до Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради, з метою з`ясування наступних обставин:

-чи проводилось засідання виконкому Ленінської райради депутатів трудящих саме 04.04.1976 року, якщо проводилось, то надати перелік прийнятих рішень із зазначенням їх назви, дати прийняття та порядкових номерів;

-чи станом на 04.04.1976 року головою виконкому Ленінської райради депутатів трудящих був М. Дроздов, а секретарем Крук;

-чи розглядалось на засіданні виконкому Ленінської райради депутатів трудящих 04.04.1976 року рішення щодо відвення земельних ділянок під індивідуальне будівництво та надати належним чином засвідчену копію рішення, прийнятого за результатами такого розгляду у разі його наявності;

-чи приймалось рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих «Об отводе свободних земельних участков под индивидуальное жилищное строительство» від 04.04.1976 року № 214, яким вирішено відвести ОСОБА_1 земельну ділянку АДРЕСА_1 , яка працює на заводі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та проживає за адресою: АДРЕСА_2 та належним чином засвідчену її копію.

Департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 05.09.2022 року за вих. № 1561-11.1-29 повідомив наступне:

-згідно Опису справ (копія витягу надається) та журналів реєстрації (копія Витягу надається) рішень Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення за № 214 від 04.04.1976 року не існує, тобто засідання Виконкому за датою 04 квітня 1976 року не проводилось та рішення не приймались.

-в перевірених протоколах засідань Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за квітень 1976 року (копії протоколів від 02.04.1976р. №7 та від 16.04.1976р. № 8 надаються) голова виконкому - М. Дроздов та секретар - Крук, не значаться.

-в перевірених документах Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення «Об отводе свободных земельных участков под индивидуальное жилищное строительство», яким вирішено відвести ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка працювала на заводі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не значиться.

Таким чином, з вищевказаного листа та доданих матеріалів вбачається, що у 1976 році відбувались наступні засідання виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих:

16.01.1976 року під номерами 01, 02, 03, 04, 05, 06, 07;

20.02.1976 року під номерами 213, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 220, 221, 222, 223, 224;

19.03.1976 року під номерами 376, 377, 378, 379;

02.04.1976 року під номерами 380, 381, 382, 383, 384, 385, 386, 387, 388, 389, 390, 391, 392, 393, 394, 395, 396, 397, 398, 399, 400, 401, 402, 403, 404, 405, 406, 407, 408, 409, 410, 411, 412, 413, 414, 415, 416, 417, 418, 419, 420, 421, 422, 423, 424, 425, 426, 427, 428, 429, 430, 431, 432, 433, 434, 435, 436, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 445, 447, 448, 449, 450;

16.04.1976 року під номерами 451, 452, 453, 454.

Крім того, з наданих Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради документів вбачається, що на засіданні виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих, що відбувалось 02.04.1976 року, приймали участь заступник голови виконкому - Гиржев В.М. та секретар виконкому - Петренко З.К. У свою чергу, головою виконкому був ОСОБА_7 .

Таким чином, вказане додатково підтверджує те, що наявне в матеріалах реєстраційної справи рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04.04.1976 року № 214 підписане невідомими особами.

Крім того, як вбачається з наданих Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради журналів реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих, з січня по квітень (включно) у 1976 році не прийнято жодного рішення про відведення вільних земельних ділянок під індивідуальне будівництво, в тому числі щодо ОСОБА_1 та щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Зважаючи на все вищевикладене, Одеська міська рада вважає посилання представника ОСОБА_2 на те, що вказане рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих існує, необгрунтованими.

Стосовно посилань представника ОСОБА_2 на те, що Одеська міська рада була обізнана про існування даного будинку з 2018 року, погоджувала документи щодо нього та приймала участь у даному спорі:

Розгляд виконавчими органами Одеської міської ради йдповідних документів із розробки проекту землеустрою не свідчить про прийняття рішення про затвердження ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, Земельним кодексом України передбачено різні підстави набуття земельних ділянок у власність та користування громадян.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

1)придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно- правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

3)приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

4)прийняття спадщини;

ї) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 116 Земельного кодексу України, визначені підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

Виходячи з положень наведених норм законодавства, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 7 ст. 118, ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України розробка проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок здійснюється за дозволами, які надаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, які розпоряджаються відповідними землями.

Крім цього, Одеською міською радою рішення у відповідності до ст. 12 Земельного кодексу України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» стосовно затвердження проекту землеустрою та передання ОСОБА_2 у власність вищевказаної земельної ділянки не приймались.

Згідно зі ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, земельна ділянка комунальної власності площею 0,0947 га за адресою: АДРЕСА_1 є самовільно зайнятою об`єктом самочинного будівництва (житловим будинком, загальною площею 296,1 кв.м.), а єдиним передбаченим чинним законодавством способом набуття права власності на самочинне будівництво, розташоване на земельній ділянці, яка не відводилась для таких цілей є надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Отже, посилання представника ОСОБА_2 на те, що Одеська міська рада була обізнана про існування даного будинку з 2018 року, погоджувала документи щодо нього та приймала участь у даному спорі, не свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Стосовно посилання представника ОСОБА_2 щодо пропуску строків позовної давності, Одеська міська рада вважає, що посилання на пропуск строків позовної давності необгрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Щодо застосування позовної давності, вважає, що оскільки позовні вимоги спрямовані на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а порушення прав Одеської міської ради є триваючим, а відтак позивач має право звернутись до суду в будь-який момент, поки існує відповідне правопорушення.

Подана Одеською міською радою позовна заява про визнання недійсним договорів, скасування рішень про державну реєстрацію та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення за своєю правовою природою є негаторним позовом власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, яка впродовж триваючого часу залишається забудованою об`єктом нерухомості.

Об`єктом такого позову є усунення триваючого правопорушення, що зберігалось до моменту подання позову до суду та наявне на даний час. Відповідно, предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В свою чергу, виходячи з приписів чинного законодавства, умовою задоволення негаторного позову позивача є встановлення судом факту протиправності дій відповідача, задоволення позовних вимог позивача не залежить від наявності вини відповідача. Захист прав і охоронюваних законом інтересів позивачів за негаторним позовом надається судом у формі припинення дій, що порушують право, або відновлення становища, яке існувало до порушення права. Якщо негаторний позов визнано обґрунтованим, у резолютивній частині рішення суд визначає дії, які має вчинити відповідач для усунення порушень прав позивача, і строк виконання цих дій. У разі, коли відповідач доведе суду, що його дії щодо прав позивача є правомірними, або якщо правовідносини між позивачем та відповідачем є договірними, негаторний позов задоволенню не підлягає.

Крім цього, у відповідності до приписів чинного законодавства, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із зазначеним, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує саме правопорушення.

Представник позивача у судове засідання не з`явилась, однак надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, просила позов задовольнити у повному обсязі. На задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі.

Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте до судового засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27.10.2017 року державним реєстратором Іскровим О.В. прийнято рішення за індексним номером 37811559 про державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на житловий будинок, загальною площею 296,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з.

Вказане рішення державного реєстратора прийняте на підставі виписки з рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04.04.1976 року, серія та номер: 214 та технічного паспорту, виготовленого 19.10.2017 року ТОВ «ПРОМ БТІ».

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договори дарування (по частині) житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою.

На підставі вказаних договорів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію права спільної часткової власності (по частині) на житловий будинок загальною площею 296,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з за ОСОБА_2 .

З листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 13.06.2019 року за вих. № 2658-11.1-29 вбачається, що в журналі реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих міста Одеси за 1976 рік рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих за вказаними вище реквізитами не існує.

Крім цього, матеріали позовної заяви містять надане Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих під номером 214, прийняте у 1976 року під назвою «О рассмотрении заявления гр. ОСОБА_6 ».

Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради листом від 05.09.2022 року за вих. № 1561-11.1-29 на запит юридичного департаменту ОМР також повідомлено:

-згідно Опису справ та журналів реєстрації рішень Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення за № 214 від 04.04.1976 року не існує, тобто засідання Виконкому за датою 04 квітня 1976 року не проводилось та рішення не приймались.

-в перевірених протоколах засідань Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за квітень 1976 року голова виконкому - М. Дроздов та секретар - Крук, не значаться.

-в перевірених документах Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих за 1976 рік рішення «Об отводе свободных земельных участков под индивидуальное жилищное строительство», яким вирішено відвести ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка працювала на заводі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не значиться.

Таким чином, з вищевказаного листа та доданих матеріалів вбачається, що у 1976 році відбувались наступні засідання виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих:

16.01.1976 року під номерами 01, 02, 03, 04, 05, 06, 07;

20.02.1976 року під номерами 213, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 220, 221, 222, 223, 224;

19.03.1976 року під номерами 376, 377, 378, 379;

02.04.1976 року під номерами 380, 381, 382, 383, 384, 385, 386, 387, 388, 389, 390, 391, 392, 393, 394, 395, 396, 397, 398, 399, 400, 401, 402, 403, 404, 405, 406, 407, 408, 409, 410, 411, 412, 413, 414, 415, 416, 417, 418, 419, 420, 421, 422, 423, 424, 425, 426, 427, 428, 429, 430, 431, 432, 433, 434, 435, 436, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 445, 447, 448, 449, 450;

16.04.1976 року під номерами 451, 452, 453, 454.

Крім того, з наданих Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради документів вбачається, що на засіданні виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих, що відбувалось 02.04.1976 року, приймали участь заступник голови виконкому - Гиржев В.М. та секретар виконкому - Петренко З.К. У свою чергу, головою виконкому був ОСОБА_7 .

Отже, з наданої інформації слід зробити висновок, що в матеріалах реєстраційної справи рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 04.04.1976 року № 214 підписане невідомими особами.

Крім того, з наданих Департаментом архівної справи та діловодства Одеської міської ради журналів реєстрації рішень виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих, з січня по квітень (включно) у 1976 році не прийнято жодного рішення про відведення вільних земельних ділянок під індивідуальне будівництво, в тому числі щодо ОСОБА_1 та щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 11.09.2019 року за вих. № 5881-02/184 повідомлено про відсутність станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з.

Відділом самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням вимог земельного законодавства Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 12.09.2019 року складено акт огляду земельної ділянки за вказаною адресою.

За результатами обстеження встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташована житлова будівля та господарські споруди, на момент обстеження паркан на фасадній стороні земельної ділянки був демонтований, фундамент від паркану залишився.

Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради, листом від 02.12.2021 року за вих. № 01-18/2257-09-02 повідомлено, що розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не надходив, відповідне рішення про його затвердження Одеською міською радою не приймалось.

З листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради за вих. № 01-8/441-вх від 10.09.2019 року вбачається, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою; АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із положеннями ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, який набрав чинності 01 січня 2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права.

Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

Згідно із п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Вищевикладені обставини та приписи норм законодавства виключають підстави для державної реєстрації речових прав на спірний об`єкт нерухомості, що також виступає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора.

Натомість, в порушення діючих норм законодавства державним реєстратором від імені держави підтверджено виникнення у ОСОБА_1 права власності на житловий будинок загальною площею 296,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з, який є самочинно збудованим об`єктом на землях комунальної власності.

Поряд з цим, взагалі незрозумілим вбачається, за якою саме процедурою державним реєстратором проведено державну реєстрацію речового права на спірне майно, та який перелік документів державний реєстратор визначив за необхідне дослідити для державної реєстрації у відповідності до обраної ним процедури.

Так, у п. 41 Порядку встановлений перелік документів, необхідних для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, а саме:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вище перелічених документів окрім технічного паспорта для державної реєстрації заявником не подавалось.

Пунктом 42 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Виходячи із даних згаданої інформаційної довідки, державному реєстратору не надавався документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, тоді як право власності на земельну ділянку, на якій фактично розміщений спірний об`єкт, не зареєстровано у Державному реєстрі прав. Крім того, цей порядок стосується державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

Згідно із п. 43 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги;

2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Однак, документів, які б посвідчували речове право на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт, належним чином засвідчених відповідних рішень ради про передачу земельної ділянки у користування або власність ОСОБА_1 , а також виписки з погосподарської книги для державної реєстрації також надано не було, тоді як згадане в інформаційній довідці рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих взагалі не існує, що може вказувати на підробку відповідної виписки з рішення.

Окрім цього, слід зазначити, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі документів, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та згаданим Порядком.

Зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці комунальної власності, яка не відводилась у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Власник земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок. А відтак, наявність державної реєстрації є перешкодою у здійсненні Одеською міською радою власних повноважень щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, де розміщено вказане майно.

Вищевикладене свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора Іскрова О.В. від 27.10.2017 року за індексним номером 37811559, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ: НОМЕР_2 ), як такого, що прийняте з порушенням встановленої процедури, за відсутності належних підстав для офіційного визнання державою відповідного речового права та на підставі документів, яких взагалі не існує.

Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до вимог ст. 28 Закону України «Про архітектурну діяльність» власники та користувачі об`єктів архітектури зобов`язані отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури.

Здійснення будівельних робіт на об`єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів відповідно до вихідних даних на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затвердженої у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно з приписами ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відомості про документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, в Державному реєстрі відсутні, а відтак об`єкт нерухомості є самочинно збудованим. Вищенаведені факти свідчать про відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 документів, які б надавали їм право виконувати будівельні роботи, що пов`язані з будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 10.09.2019 року Управління державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради за вих. № 01-8/441-вх повідомило, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за адресою; АДРЕСА_1 .

Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради листом від 10.09.2019 року за вих. № 01-11/3232 повідомлено, що вихідні дані (містобудівні умови та обмеження) за адресою: АДРЕСА_1 з не надавались.

За змістом норми ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 11 постанови КМУ від 23 травня 2011 року № 553 «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» приписи, що видані посадовими особами органів державного архітектурно-будівельного контролю під час проведення перевірки, обов`язкові для виконання.

За інформацією КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (лист від 11 вересня 2019 року № 5881-02/184) станом на 31 грудня 2012 року реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відсутня.

Згідно із ч. 3 ст. 375 Цивільного кодексу України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, аналіз норм Закону та зазначених фактів і обставин свідчить про те, що ОСОБА_2 використовує земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно, за відсутності документів, які підтверджують її речові права на неї, а відтак земельна ділянка не відводилась відповідачам для будівництва житлового будинку.

Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічні положення закріплені у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва), в якому зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

Верховний Суд України у справі № 6-130цс13 висловив правову позицію, відповідно до якої у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-180цс14 об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Саме таку позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2017 року у справі № 6-579цс17.

Таким чином, відповідачем здійснено самочинне будівництво у вигляді нового будівництва. При цьому об`єкт нерухомості, на який зареєстровано право власності ОСОБА_2 , внаслідок такого незаконного будівництва втратив тотожність з тим об`єктом, право власності на який було зареєстровано, як це зазначено у вищевказаній постанові Верховного Суду України.

Більш того, Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року 520/17520/14-ц зробив висновок щодо самочинного будівництва, підтвердивши ряд висновків Верховного Суду України. Так, суд підтвердив правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, відповідно до якого якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм права, викладених у зазначених частинах статті 376 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником під уже збудоване нерухоме майно.

Верховний Суд підтвердив правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, в якому зазначено, що за статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Також Верховний Суд підтвердив правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14, в якому зазначено, що за змістом ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Крім цього суд не погоджується з доводами представника ОСОБА_2 щодо необхідності застосування строків позовної давності з огляду на таке.

Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що позивачем по суті заявлено негаторний позов, а тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі по 8063 грн. 25 коп. з кожного.

Керуючись ст. 77, 81, 263-265, 354-355 ЦПК України, ст. 12, 80, 83, 116, 125, 126, 152, 212 ЗК України, ст. 15, 16, 319, 376, 391 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої ділянки шляхом знесення будинку задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Іскрова О.В. від 27.10.2017 року за індексним номером 37811559, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.11.2017 року, серія та номер: 475, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.

Скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171745, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 з, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.11.2017 року, серія та номер: 476, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю.

Скасувати рішення державного реєстратора Мельник Т.І. від 17.05.2021 року за індексним номером 58171880, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності за ОСОБА_2 (РНОК1П1: НОМЕР_3 ) на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з (РНОНМ: НОМЕР_2 ).

Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 з шляхом знесення житлового будинку, загальною площею 296,1 кв.м.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради (на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради: ідентифікаційний код: 26302537, р/р НОМЕР_4 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 16 126,50 (шістнадцять тисяч сто двадцять шість) грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду у повному обсязі складено 09 березня 2023 року.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Учасники справи:

Позивач: Одеська міська рада (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеса, пл. Думська, 1, ).

Відповідач: ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 з, РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя: Д.Д. Громік