СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 4-с/759/35/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Бабич Н.Д.

секретаря судового засідання Стеблецького В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду скаргу стягувача ОСОБА_1 на дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №67463897, боржник: ОСОБА_2 ,-

ВСТАНОВИВ:

27.02.2023 р. до суду надійшла вказана скарга, в якій представник стяфгувачки просив визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Король К.С. від 25.11.2022 р. про повернення виконавчого документу стягувачу та стягнути судові витрати у виді витрат на правову допомогу.

Скарга мотивована тим, що 26.05.2021 р. Святошинським судом м. Києві винесено рішення у справі 759/17688/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди. На виконання рішення суду було видано виконавчі листи та направлено до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) для примусового виконання. 16.02.2023 р. на адресу стягувача надійшла оскаржувальна постанова державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Король К.С. від 25.11.2022 р. про повернення виконавчого документу стягувачу, підставою було зазначено п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадженя". Вказану постанову вважає неправомірною, вважає, що виконавець не позбавлений можливості отримати інформацію щодо ідентифікаційного коду боржника. Також зазначив, що у інших виконавчих листах уже з боржника ОСОБА_2 , стягнуто частину грошових коштів. На підставі наведеного просив скаргу задовольнити.

Ухвалою суду від 02.03.2023 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судовий розгляд (а.с.119).

16.03.2023 р. до суду від Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла копія постанови про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого у ВП 67463897 від 07.03.2023 р. (а.с. 123-124).

В судове засіданні стягувач (скаржник) та /або представник не з`явились. 20.03.2023 р. до суду від представника стягувача (скаржника) ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності, на вимогах скарги наполягав (а.с. 126-129).

В судове засіданні державник виконавець не з`явився, причини неявки не відомі, клопотань про відкладення не надходило.

21.03.2023 р. до суду від державного виконавця Король К.С., надійшли заперечення проти задоволення скарги, з посиланням на те, що оскаржувальну постанову скасовано начальником Святошинського ВДВС у м.Києві 07.03.2023р., також заперечували щодо стягнення витрат на паравничу допомогу з посиланням на її необгрунтованість (а.с. 130-131).

Суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутністю стягувача, його представника, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, оскільки їх неявка не перешкоджають її розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України.

Суд, розглянувши скаргу, дослідивши матеріали скаргу та матеріали справи, зважаючи на строки розгляду, дійшов висновку про часткове задоволення скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 448 цього Кодексу скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, право на звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України.

Судом встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва ухвалено рішення від 26.05.2021 р.у справі 759/17688/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди (а.с. 88-89).

В подальшом,у на виконання рішення суду були видані виконавчі листи, зокрема і виконавчий лист на підставі якого було винесено постанову від 25.11.2022 про повернення виконавчого документа (а.с. 101).

25.11.2022 р. постановою державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Король К.С. виконавчий лист стосовно боржника ОСОБА_5 було повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 108).

07.03.2023 р. начальником Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевським А.М. було винесено постанову про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого, згідно якої визнано дії старшого державного виконавця Король К.С. при винесенні постанови про повернення виконавчого документу такими, що здійснені з порушенням вимог ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". Постанову від 25.11.2022 р. державного виконавця Король К.С. скасовано, зобов`язано виконавця привести у відповідність виконавче провадження вимогам Закону України "про виконавче провадження" (а.с. 123-124).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 431 ЦПК України виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Згідно ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника).

Оскаржувальна постанова винесена з посиланням на п. 5 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", хоча виконавчий документ видано саме про стягнення грошових коштів.

Таким чином судом встановлено, порушення державним виконавцем вимог Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим, оскільки постанова від 25.11.2022 скасована начальником Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) постановою про проведення перевірки законності матеріалів виконавчого від 07.03.2023 р., то не потребує додаткового її скасування судом, оскільки порушені права скаржника уже відновлено.

Таким чином, скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення судових витра у вигляді витрат на правову допомогу слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу;

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В обгрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 4000,00 грн., представник скаржника надав до суду Договір № 01-10/2020-1 про надання правової допомоги від 01.10.2020 року (а.с.98), акт прийняття-передачі виконаних послуг від 24.02.2023 р. (а.с. 97), додаткову угоду № 2 від 21.02.2023 р. (а.с.110)

21.03.2023 р. до суду від державного виконавця надійшла заява про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, яка є необгрунтованою, як зазначив останній (а.с.130).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц роз`яснено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44 постанови).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 серпня 2020 року в справі № 910/3437/19).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведена правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі 305/1042/16-ц та інших.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, суд частково задовольняє вимогу про розподіл витрат на правову допомогу надану адвокатом.

Враховуючи, що скаргу задоволено частково, з ВДВС потрібно стягнути судові витрати у вигляді витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19, 124, 129 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 2, 4, 10, 18, 126, 127, 431, 447-453 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу стягувача ОСОБА_1 на дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №67463897, боржник: ОСОБА_2 ,- задовольнити частково.

Визнати неправомірною дії старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Король Катерини Сергіївни при винесені постанови від 25.11.2022 р. про повернення виконавчого документа стягувачу.

В задоволенні іншої частини скарги, - відмовити.

Стягнути з Святошинського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) судові витрати пов`язані з розглядом справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Бабич Н.Д.