Справа № 346/5025/22
Провадження № 2/346/377/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Коршівської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої входить домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 . В довідці сільської ради зазначено, що станом на 01.07.1990р. вказане домоволодіння відносилось до робітничого двору. Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів право власності на вказане майно за спадкодавцем зареєстровано не було. В зв`язку з відсутністю реєстрації та правовстановлюючого документа, позивач не змогла оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, а тому змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав на спадкове майно. Просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ «А», загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. та на господарські будівлі і споруди: сарай літ. «Б», стодола літ. «В», літня кухня літ. «Д», навіс літ. «Е», навіс літ. «Є», вбиральня літ. «Ж», криниця №, огорожа №1-2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2022 року відкрито провадження в даній справі та витребувано у державного нотаріуса Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк І.В. копію спадкової справи №251/2009.

В судове засідання позивач не з`явилася, її представник ОСОБА_3 02.02.2023р. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився. 02.01.2023р. до суду надійшло письмове клопотання, в якому сільський голова просив розглянути справу без участі їхнього представника. Також зазначив, що Коршівська сільська рада позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе їх задовольнити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Бортники, Тлумацького району, Івано-Франківської області народилася ОСОБА_4 . В свідоцтві про її народження серії НОМЕР_1 , в графі «батько» зазначено « ОСОБА_5 », в графі «Мати» зазначено « ОСОБА_2 ».

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що 06 лютого 1988р. Виконавчим комітетом Бортниківської сільської ради Блумацького району Івано-Франківської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , актовий запис №2. Прізвище дружини змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 ».

Даний шлюб був розірваний 04 вересня 1995 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 . Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишено « ОСОБА_8 ».

Таким чином, вищевказаними письмовими доказами підтверджено родинні відносини як доньки та матері між позивачкою та ОСОБА_9 .

В довідці, виданій Жукотинським старостинським округом Коршівської сільської ради від 07.10.2021р. №164, зазначено, що ОСОБА_2 належав жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 та земельна частка (пай), яка перебуває у невизначених паях. Господарство відносилося до робітничого двору. Станом на 01.07.1990р. у вказаному будинку проживали та були зареєстровані: голова двору: ОСОБА_2 , її донька ОСОБА_1 , внук ОСОБА_10 та зять ОСОБА_6 .

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 10.09.2021р. домоволодіння в АДРЕСА_1 , складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 185 кв.м. рік побудування 1963, а також господарських будівель та споруд: сараю літ. «Б» рік побудування 1965, стодоли літ. «В» рік побудування 1965, літньої кухні літ. «Д» рік побудування 1968, навісів літ. «Е» та літ «Є» рік спорудження 1968, вбиральні літ. «Ж» рік побудування 1968, криниці № рік спорудження 1963, огорожі №1-2 рік спорудження 1968.

У виписці з інвентаризаційних матеріалів зазначено, що згідно архівних даних станом на 31.12.2012р. в Коломийському міжрайонного бюро технічної інвентаризації право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що виконавчим комітетом Жукотинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області складено відповідний актовий запис №13.

Згідно ст.. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.. 1218 ЦК України).

Отже, внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно довідки Жукотинського старостинського округу Коршівської сільської ради від 07.10.2021р. №164, на день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала сама в АДРЕСА_1 . Від імені ОСОБА_2 у виконкомі Жукотинської сільської ради 17.04.2007р. був посвідчений заповіт, реєстраційний номер 11, який не змінювався та не скасовувався.

Відповідно до ст.. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Частиною 1 ст. 1235, ч.1 ст. 1236 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, зокрема вказує, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення , а також повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно заповіту, ОСОБА_2 все своє майно та належні їй права заповіла своїй донці ОСОБА_1 , 1968 р.н.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.03.2009р. ОСОБА_1 було визначено додатковий шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини по заповіту після смерті ОСОБА_2 .

01.04.2009р. ОСОБА_1 подала до Першої Коломийської районної ДНК заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З наданих на ухвалу суду про витребування доказів матеріалів спадкової справи вбачається, що представник позивача зверталася до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 .

Постановою від 01.03.2022р. державний нотаріус Мануляк Г.М. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказане майно, мотивуючи це тим, що в останньої відсутні правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності померлої на спадкове майно, а також право власності на вказане нерухоме майно не зареєстровано. Рекомендовано звернутися до суду із позовом про визнання права власності.

Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Підпунктом 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», який узгоджується з положеннями пункту 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права власності на спадщину за заповітом, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями, з посиланням на те, що дане майно не було зареєстрованим за спадкодавцем і відповідно відсутні правовстановлювальні документи на нього.

Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ листом № 24-753/04-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

В даній справі судом встановлено, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - робітничий двір, що підтверджено довідкою Жукотинського старостинського округу від 07 жовтня 2021 року.

Роки побудови спірного майна з 1963 по 1968.

Отже, при вирішенні спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Статтею 100 ЦК УРСР 1963 року, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, що передбачено п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

Тобто, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документа.

Судом встановлено, що право власності на спірний будинок не було зареєстровано в БТІ, однак за даними Жукотинського старостинського округу, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_2 , відповідно до запису в погосподарській книзі №7 за 2006-2010 року, особовий рахунок № НОМЕР_4 .

Таким чином, суд вважає, що право власності спадкодавця на нерухоме майно за допомогою письмових доказів знайшло своє належне підтвердження, а тому спадкові права позивача підлягають захисту, оскільки остання успадкувала домоволодіння після смерті матері, однак не змогла отримати правопідтверджуючий документ на дане майно в нотаріальній конторі. Відтак, суд вбачає наявними підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100 ЦК УРСР 1963 року, ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1268, 1269 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, ст. ст. 2 - 5, 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 261, 263 - 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на житловий будинок літ «А», загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. та на господарські будівлі і споруди: сарай літ. «Б», стодола літ. «В», літня кухня літ. «Д», навіс літ. «Е», навіс літ. «Є», вбиральня літ. «Ж», криниця №, огорожа №1-2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 08 лютого 2023 року

Суддя Третьякова І. В.