Постанова

Іменем України

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 522/2922/16-ц

провадження № 61-2221св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Міністерство оборони України, Державна казначейська служба України, Служба безпеки України, Національна поліція України, Генеральна прокуратура України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глазов Олег Володимирович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси,

у складі судді Донцова Д. Ю., від 26 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., від 21 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2016 року до участі у справі в як співвідповідача залучено Державну казначейську службу України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що невстановлені військовослужбовці 24-го окремого штурмового батальйону Сухопутних військ Збройних Сил України (умовне найменування - «військова частина - польова пошта НОМЕР_1 » або «батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») 25 листопада 2014 року приблизно 16 год 30 хв викрали його та ОСОБА_2 з території складських приміщень, розташованих на

АДРЕСА_1 .

Того ж дня вказані військовослужбовці через три блокпости, погрожуючи автоматами, під конвоєм привезли їх до комендатури батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

(м. Щастя) та закрили у підвальному приміщенні. Пізніше його викликали на допит і, звинувачуючи у сепаратизмі, наносили удари в ділянку печінки. Одного із цих осіб позивач упізнав як колишнього оперативного працівника Каменобродського РВВС м. Луганська.

Приблизно через годину озброєні люди в масках, закувавши його та ОСОБА_2 у кайданки та надівши на голову мішки, відвезли їх до іншого будинку. Коли зняли мішки, позивач упізнав дачний будинок колишнього голови податкової служби Станично-Луганського району, саме там він перебував у полоні впродовж наступних п`яти днів.

Військовослужбовці звинувачували його у пособництві сепаратистам

і щоденно застосовували до нього різноманітні засоби фізичного

і психологічного насильства: катування, нанесення тілесних ушкоджень, знущання та погрози.

30 листопада 2014 року військовослужбовці перевезли його та

ОСОБА_2 у смт Новоайдар, де передали оперуповноваженому Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області

Матвєєву А. О., який доставив їх у Новоайдарську районну лікарню.

В лікарні йому діагностовано: політравму; закриту черепно-мозкову травму; струс головного мозку; множинні забої і гематоми м`яких тканин тулуба, верхніх і нижніх кінцівок; забій правого суглоба; закритий перелом променевої кістки; баротравму лівого вуха; ушкодження барабанної перетинки лівого вуха; вогнепальне поранення ноги. ОСОБА_2 встановлено діагноз: множинні удари і гематоми м`яких тканин обличчя, верхніх і нижніх кінцівок.

Від отриманих травм він лікувався у різних лікувальних закладах в періоди

з 02 до 17 грудня 2014 року стаціонарно, з 19 лютого 2014 року по 26 травня 2015 року - амбулаторно. 04 лютого 2015 року йому встановлена інвалідність ІІ групи.

За фактом його незаконного позбавлення волі 25 листопада 2014 року відкрито кримінальне провадження № 0000571, яке перебуває

в провадженні слідчого відділу Новоайдарського РВ ГУМВС України

в Луганській області. Досудове розслідування триває.

На думку позивача, саме військовослужбовці України вчинили щодо нього вищезазначені незаконні дії, тому держава Україна, яка несе відповідальність за їх незаконні дії, повинна відшкодувати спричинену йому шкоду.

Позивач виокремлює такі обставини, які, на його переконання, свідчать про те, що шкоду йому заподіяно внаслідок незаконних дій військовослужбовців України:

- саме на підконтрольній Україні території його і ОСОБА_2 викрали та незаконно тримали у полоні, знущаючись, принижуючи та завдаючи фізичного і морального болю;

- батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 » дислокувався саме у місті Щастя в той період, коли вчинялись незаконні дії щодо нього;

- переміщаючи його в різні місця, викрадачі безперешкодно перетинали блокпости, знали паролі та коди, які були відомі лише українським військовослужбовцям;

- викрадачі були одягні у військову форму з нашивками батальйону «Айдар»;

- характер його допиту, звинувачення в сепаратизмі;

- підтверджений медичними документами факт наявності у нього тілесних ушкоджень, характер і давність яких узгоджуються з його поясненнями;

- показання свідків: 1) ОСОБА_3 (мати позивача), яка пояснила, що ОСОБА_4 , який до 27 листопада 2014 року був командиром батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у телефонній розмові визнавав, що позивач утримується військовослужбовцями цієї військової частини, йому надається медична допомога у зв`язку з цукровим діабетом і через певний час його повернуть;

2) ОСОБА_5 , який 25 листопада 2014 року з телефонної розмови з ним знав, що позивач прямує на ферму с. Денежникове з метою вирішення питання, чому на території, що належить дочці позивача, дислокуються військовослужбовці «батальйону «Айдар»; також зазначив, що 30 листопада 2014 року зустрічався в лікарні з працівником СБУ ОСОБА_6 , який передав йому речі, вилучені у позивача на фермі у с. Денежникове;

- незаконне тримання його та ОСОБА_2 у полоні завершилось переданням полонених викрадачами працівнику СБУ ОСОБА_6 , що свідчить про обізнаність представників держави про обставини його викрадення;

- відповідно до листа Новоайдарського районного відділу УМВС України

в Луганській області від 02 вересня 2015 року, підписаного слідчим Михайлюком Г. О., в ході проведення досудового розслідування

у кримінальному провадженні № 0000571 встановлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетні невстановлені військовослужбовці військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (батальйон « ІНФОРМАЦІЯ_1 »);

- відповідачі не довели, що незаконні дії щодо нього вчиняли особи, які не є військовослужбовцями.

З урахування зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на норми статей 22, 23, 1166-1168, 1174, 1195, 1207 ЦК України, просив стягнути з відповідачів на його користь майнову шкоду (витрати на лікування) у розмірі 3 187,50 грн та моральну шкоду у розмірі 7 143 552 грн.

Інформація про рух справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області

від 13 грудня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 3 187,50 грн на відшкодування майнової шкоди та 4 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції,

з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач був протиправно викрадений, позбавлений волі та утримувався військовослужбовцями батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (в/ч польова пошта НОМЕР_1 ). Зазначені особи вчиняли щодо нього протиправні дії, а саме: побиття, погрози, приниження, знущання, чим завдали майнової та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів держави України, оскільки саме держава несе відповідальність за незаконні дії своїх службовців на підставі статті 1174 ЦК України.

Крім того, суди констатували, що держава не забезпечила ефективного розслідування злочину щодо насильницького зникнення ОСОБА_1 , що становить порушення статті 13 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, Верховний Суд вказав на те, що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведеність позовних вимог без повного з`ясування обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Також звернув увагу, що суди попередніх інстанцій вийшли за межі заявлених позовних вимог, констатуючи порушення статті 13 Конвенції, оскільки позивач не пред`являв вимог до держави Україна з підстав незабезпечення ефективного розслідування.

У вересні 2019 року під час нового розгляду справи ОСОБА_1 змінив підстави позову, збільшив вимоги та, окрім первісних вимог про відшкодування шкоди, завданої діями військовослужбовців, також пред`явив вимоги до Національної поліції України, Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України, посилаючись на неефективне досудове розслідування кримінального провадження, яке триває протягом багатьох років при очевидних обставинах, які надають можливість встановити винних у злочині осіб, чим йому завдано шкоди. Просив стягнути солідарно з відповідачів на відшкодування майнової шкоди 3 187,50 грн, на відшкодування моральної шкоди - 21 632 832 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну підстав позову та збільшення позовних вимог, до участі у справі як співвідповідачів залучено Службу безпеки України, Національну поліцію України та Генеральну прокуратуру України.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про відмову від позовних вимог до Служби безпеки України про відшкодування шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про відшкодування шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, Служби безпеки України, Національної поліції України та Генеральної прокуратури України про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів і фактів того, що викрадення, перевезення, подальше утримання, допити, катування і повернення позивача було здійснено військовослужбовцями Збройних Сил України, тобто посадовими чи службовими особами Міністерства оборони України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року скасовано

в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про відшкодування шкоди та провадження у справі в цій частині закрито.

Змінено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня

2020 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Національної поліції України, Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування шкоди шляхом викладення мотивувальної частини в редакції постанови апеляційного суду.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, відмовляючи

в задоволенні позову до Міністерства оборони України про відшкодування шкоди, правильно вказав на неможливість задоволення цих вимог допоки кримінальне провадження № 0000571 триває, оскільки не встановлено, що неправомірні дії стосовно позивача вчинено військовослужбовцями Збройних Сил України.

Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на те, що всупереч нормам статті 49 ЦПК України вимоги, заявлені до інших відповідачів після направлення справи на новий розгляд, не могли бути предметом вирішення у цій справі. Таким чином, рішення суду в частині вирішення вимог до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, які не були предметом первісного позову, підлягають скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Служби безпеки України, оскільки провадження у справі в частині цих вимог було закрито ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року.

Окремою ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року для належного реагування доведено до відома керівника Щастинської окружної прокуратури Луганської області, начальника Щастинського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України про те, що державні органи не забезпечили ефективного розслідування злочину щодо насильницького зникнення ОСОБА_1 , що становить порушення

статті 13 Конвенції та впливає на можливість позивача захистити свої права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Глазов О. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути на користь ОСОБА_1 з держави Україна в особі Міністерства оборони України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України майнову шкоду у розмірі 3 187,50 грн та на відшкодування моральної шкоди

21 632 832 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Глазов О. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із районного суду.

У липні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2022 року продовжено Національній поліції України строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глазов О. В., зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказує, що наявні у справі докази доводять причетність військовослужбовців Збройних Сил України до завдання йому шкоди, а отже застосування цивільно-правової відповідальності держави, передбаченої статтею 1174

ЦК України.

За цих обставин вважає безпідставним посилання суддів попередніх інстанцій на те, що факт неправомірних дій військовослужбовців можливо довести виключно в рамках кримінального провадження.

Звертає увагу, що із копії матеріалів кримінального провадження, пояснень свідків, інших письмових доказів чітко вбачається, що до вчиненого щодо нього злочину причетні військовослужбовці. Водночас суди не вдавались до питання належності, достовірності, достатності доказів, а обмежились формальним посиланням на те, що доказування може ґрунтуватись лише на матеріалах кримінального провадження, яке триває вже понад сім років.

Крім того, апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, не звернув уваги на те, що збільшення позовних вимог не є зміною предмета чи підстав позову, а зумовлене необхідністю більш ефективного захисту прав позивача. Нові обставини справи з`явились у зв`язку з наявністю у позивача копій матеріалів службового розслідування, проведеного Головним управлінням Військової служби правопорядку Збройних Сил України щодо уточнення причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини п/п НОМЕР_1 фізичної сили до ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , а також матеріалів кримінального провадження

№ 0000571, доступ до яких позивач отримав тільки після апеляційного перегляду справи. Вказані докази були надані суду та відповідають статті 95 ЦПК України.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

Офіс Генерального прокурора, Міністерство оборони України, Національна поліція України подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу.

Офіс Генерального прокурора та Національна поліція України, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просять касаційну скаргу залишити без задоволення. Міністерство оборони України просить закрити касаційне провадження.

Офіс Генерального прокурора вказує, що суди попередніх інстанції правильно врахували, що кримінальне провадження за фактом правопорушень стосовно ОСОБА_1 не закінчене, і наразі в ньому немає відомостей про те, що злочин вчинено саме військовослужбовцями.

Міністерство оборони України зазначає, що позивач обґрунтовує свою позицію тільки власними поясненнями у справі з посиланням на висловлювання інших осіб, проте показання з чужих слів не може бути допустимими доказами факту чи обставин, на доведення яких вони надані. Досудове розслідування наразі триває, осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено.

Апеляційний суд правильно встановив порушення судом першої інстанції норм статті 49 ЦПК України, що полягало у прийнятті уточненої позовної заяви ОСОБА_1 з новими позовними вимогами та правовими підставами для звернення до суду. Вважає, що долучені позивачем під час нового розгляду справи копії матеріалів кримінального провадження не можуть бути взяті до уваги як докази. Крім того, ці докази отримані без письмового дозволу слідчого або прокурора.

Позивач зловживає своїм правом на касаційне оскарження, оскільки спонукає касаційний суд до дослідження матеріалів незакінченого досудового слідства, які додані до зміненого позову.

Наголошує на необхідності закриття касаційного провадження з огляду на наявність висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17,

від 03 червня 2021 року у справі № 686/34047/19, від 22 травня 2019 року у справі № 237/3076/16-к та у постанові Верховного Суду України

від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17.

Вважає, що в разі, коли службова особа вчинила самоуправство, тобто здійснила дії за межами наданих їй повноважень, норми статті 1174

ЦК України застосуванню не підлягають.

Національна поліція України вказує, що первинний позов не містив предмета і підстав позову, що стосуються Національної поліції України, тоді як ОСОБА_1 всупереч статті 49 ЦПК України, після скасування попередніх судових рішень, змінив підстави позову та фактично пред`явив нові вимоги до нових відповідачів, посилаючись на неефективне досудове розслідування, що не було предметом первісного позову.

Водночас жоден державний орган, який, на думку позивача, нібито допустив незаконні дії в частині незабезпечення ефективного досудового розслідування, до участі у справі позивачем не залучений.

Наголошує, що в цій справі Верховний Суд у постанові від 22 травня

2019 року, надавши оцінку доказам в їх сукупності, зазначив, що факт викрадення, перевезення, подальшого утримання, допитів, катувань та повернення позивача саме військовослужбовцями Збройних Сил України, тобто посадовими чи службовими особами Міністерства оборони України, не є доведеним через відсутність беззаперечних доказів, що підтверджують вказані обставини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 листопада 2014 року приблизно о 16 год 30 хв невідомі особи

у камуфляжному одязі викрали ОСОБА_1 у с. Денежникове Новоайдарського району Луганської області.

За вказаним фактом слідчим Новоайдарського районного відділу ГУ МВС України у Луганській області 25 листопада 2014 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000571 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України.

Досудове розслідування у вказаній справі триває, осіб, які вчинили кримінальне правопорушення та яким можливо повідомити про підозру, не встановлено.

Згідно з листом Військової служби правопорядку у Збройних Силах України

від 23 травня 2016 року у період з 09 грудня 2014 року до 06 лютого

2015 року Управління військової служби правопорядку у Збройних Силах України на підставі звернення голови Луганської обласної державної адміністрації від 01 грудня 2014 року провело службове розслідування з метою з`ясування причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини - польова пошта НОМЕР_1 фізичної сили до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Під час вказаного розслідування ОСОБА_2 стверджував, що невідомі особи в камуфляжному одязі, обличчя яких були закриті балаклавами, затримали і доставили його та ОСОБА_1 до Луганського училища професійної підготовки співробітників міліції у м. Щастя. ОСОБА_1 письмового пояснення не надав.

Опитані військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 та інших військових частин, дислокованих у м. Щастя, свою причетність до зазначеного правопорушення заперечували.

Остаточні висновки щодо обставин вчиненого злочину могли бути зроблені лише за результатами проведення слідчих (розшукових) дій. Матеріали зазначеного службового розслідування були направлені до слідчого відділу УМВС України в Луганській області для долучення до матеріалів кримінального провадження.

Згідно з листом Міністерства оборони України від 31 серпня 2016 року у період з 25 до 30 листопада 2014 року військова частина - польова пошта НОМЕР_1 входила до складу Сухопутних військ Збройних Сил України, у вказаний період військова частина (підрозділи) розміщувалась на території Луганської області: АДРЕСА_2 (штаб).

Із 30 листопада 2014 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні

у Новоайдарській районній лікарні, із 02 до 17 грудня 2014 року -

у Центральній міській лікарні у м. Лисичанську; з 19 грудня 2014 року до

28 березня 2015 року, з 29 березня до 26 квітня 2015 року, з 27 квітня до

26 травня 2015 року - на амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-хірурга, отримував лікування.

Згідно випискою з амбулаторної карти ОСОБА_1 встановлений діагноз: політравма; закритий перелом лівого ліктьового відростка зі зміщенням; травматична ампутація 5-го пальця правої кисті; інфікована рана лівої ділянки сідниць з наявністю чужорідного тіла; множинні забої; ссадна тулуба, верхніх і нижніх кінцівок; закрита черепно-мозкова травма; струс та забій головного мозку. Проведено дві операції, встановлено посттравматичний розрив лівої барабанної перетинки.

Згідно з випискою з історії хвороби № 8916 ОСОБА_1 був госпіталізований із 31 травня до 03 червня 2016 року з діагнозом: зрощений перелом ліктьового суглоба лівої ліктьової кістки та 01 червня 2016 року отримав оперативне лікування - видалення металоконструкції у лівому ліктьовому відростку.

Згідно з медичною амбулаторною карткою ОСОБА_1 проходив психіатричний огляд у лікаря Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я.

Відповідно до висновку № 6319 психологічного експертного дослідження, складеного 22 січня 2016 року експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, ситуація, що пов`язана з отриманням шкоди здоров`ю, є психотравмуючою для

ОСОБА_1 . Кардинальне погіршення психологічного стану позивача

в період з 25 листопада 2014 року дотепер має причинно-наслідковий зв`язок з діями викрадачів. Моральна шкода, яка завдана позивачу, знаходиться на стадії формування і може продовжувати формуватися протягом тривалого часу залежно від віддалених наслідків досліджуваних подій. Можливий розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , становить 5 184 мінімальних заробітних плат, якщо відповідачами за справою будуть особи, які безпосередньо вчинили викрадення, утримували позивача протягом 5 днів і спричинили йому фізичні та психологічні страждання; 518,4 мінімальних заробітних плат, якщо досліджувані обставини будуть віднесені до випадку, коли відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає незалежно від провини заподіювача шкоди.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовні норми права

Межі розгляду справи Верховним Судом визначені у статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним критеріям постанова суду апеляційної інстанції відповідає не в повній мірі.

Щодо вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заявлених до держави Україна в особі Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23

ЦК України).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тож ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У справі, що переглядається в касаційному порядку, суд першої інстанції вказав, що жодна зі сторін не заперечує факт отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, характер яких свідчить, що позивач зазнав неналежного з ним поводження.

Водночас, надавши оцінку доводам позивача щодо його викрадення

і тримання на об`єкті дислокації українських військовослужбовців та відмовивши у задоволенні позову до держави в особі Міністерства оборони України і Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів і фактів того, що викрадення, перевезення, подальше утримання, допити, катування і повернення позивача було здійснено саме військовослужбовцями Збройних Сил України.

Апеляційний суд, погоджуючись із такими висновками, лише зазначив про те, що суд першої інстанції правильно виходив з неможливості задоволення цих вимог, оскільки допоки триває кримінальне провадження

№ 0000571, не встановлено, що неправомірні дії стосовно позивача вчинено саме військовослужбовцями Збройних Сил України.

Проте Верховний Суд не може повною мірою погодитись із такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий

і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним

і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави

(пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02).

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (частина перша статті 128 КПК України).

Відповідно до частини сьомої статті 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування у цивільних справах - це та ступінь достовірності та достатності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення виконаним, а фактичну обставину - доведеною (стандарт «більшої вірогідності»). Водночас, стандарт доказування у кримінальному процесі є іншим, коли доведеним вважається те, що суд визнає встановленим «поза розумним сумнівом».

Отже, вирішення питання про цивільно-правову відповідальність держави Україна за заподіяну військовослужбовцями шкоду перебуває у площині правовідносин, які не врегульовано правилами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, оцінюючи надані сторонами докази.

Вимоги позову ОСОБА_1 не спрямовані на встановлення складу злочину в діях конкретної особи (осіб).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває із 2014 року та не було завершене на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, що фактично позбавляє позивача можливості протягом розумного строку в межах кримінального провадження захистити права, які він вважає порушеними.

За сукупності наведених обставин посилання суду на те, що заявлений ОСОБА_1 цивільний спір про відшкодування шкоди може бути вирішений лише після завершення кримінального провадження, є помилковим, оскільки може дати підстави для висновку про відсутність на національному рівні ефективного правового захисту прав особи.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними

у постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 199/6521/19.

Верховний Суд враховує, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення (захисту) порушеного права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Верховний Суд звертає увагу, що під час нового розгляду справи позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав ряд документів, зокрема копії матеріалів службового розслідування, проведеного Головним управлінням Військової служби правопорядку Збройних Сил України, щодо уточнення причин та умов неправомірного застосування військовослужбовцями військової частини польова пошта НОМЕР_1 фізичної сили до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також копії матеріалів кримінального провадження № 0000571, які вважав належними доказами. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відмову

у задоволенні позову, ОСОБА_1 вказував на необхідність дослідження цих доказів.

Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги,

а також основним аргументам позивача, залишив поза увагою те, що позивач звернувся до суду із цивільним позовом про відшкодування шкоди, і саме суд, забезпечуючи право особи на ефективний засіб правового захисту, оцінивши усі надані сторонами докази, зобов`язаний встановити наявність чи відсутність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати шкоду завдану, на думку позивача, службовими особами органу державної влади.

Відмова в задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за рахунок держави виключно з посиланням на незавершення кримінального провадження, тобто на невчинення дій іншими державними органами, не може бути визнана обґрунтованою. У подібних ситуаціях потрібно враховувати, що держава є відповідальною за ефективність системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно функції. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Саме тому у цій справі держава Україна, до якої заявлено вимоги про відшкодування шкоди, завданої на думку позивача діями одних її органів, не може посилатись в заперечення проти таких вимог виключно на відсутність висновків інших її компетентних органів (незавершення з 2014 року розслідування у кримінальному провадженні).

Для правильного застосування положень статті 1174 ЦК України у цій справі суд зобов`язаний надати оцінку усім наявним у справі доказам, наданим сторонами в підтвердження своїх вимог та заперечень. Відсутність вироку у кримінальній справі не є вирішальним для застосування положень

статті 1174 ЦК України.

Наведене дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції, в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заявлених до держави Україна в особі Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України, в порушення норм процесуального права не надав оцінку доводам апеляційної скарги, залишив поза увагою наявні у справі докази, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у вказаній частині не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, що є підставою відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України для його скасування та направлення справи на новий розгляд.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суд касаційної інстанції в силу свої процесуальних повноважень позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам та встановлювати обставини, які не були встановлені судами першої чи апеляційної інстанції.

Щодо вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заявлених до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України

Після розгляду справи судом касаційної інстанції та направлення її на новий розгляд до суду першої інстанції у вересні 2019 року ОСОБА_1 змінив підстави позову, збільшивши вимоги, та, окрім первісних вимог про відшкодування шкоди, завданої діями військовослужбовців, також пред`явив вимоги, зокрема, до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, посилаючись на неефективне досудове розслідування, яке триває протягом багатьох років за очевидних, на його думку, обставин.

Відповідно до частини четвертої статті 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише

у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 у первісному позові не пред`являв вимог до держави Україна в особі уповноважених органівпро відшкодування шкоди з підстав незабезпечення ефективного розслідування кримінального провадження, на що звернув Верховний Суд у постанові від 22 травня

2019 року у цій справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що місцевий судфактично розглянув нові позовні вимоги, які подані всупереч порядку, передбаченому процесуальним законом.

Разом з тим сама по собі відмова у задоволенні позовних вимог з підстав порушення встановленого процесуальним законом порядку зміни предмета і підстав позову не позбавляє особу права на повторне звернення до суду із такими вимогами.

Щодо вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заявлених до Служби безпеки України

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 січня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України про відшкодування шкоди.

Ухвалу сторони не оскаржували і вона набрала законної сили.

Проте у подальшому суд першої інстанції відмовив по суті у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заявлених до Служби безпеки України.

Апеляційний суд, враховуючи наявність ухвали суду про закриття провадження, дійшов правильного висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення цих вимог та закриття провадження у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи наведене, постанова апеляційного суду в частині вирішення вимогОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року, з урахуванням змін за результатами його апеляційного перегляду, та постанова Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року підлягають залишенню без змін.

Верховний Суд не встановив підстав для закриття касаційного провадження, про що просило у відзиві Міністерство оборони України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глазов Олег Володимирович, задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2020 року,

з урахуванням змін за результатами його апеляційного перегляду, та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України про відшкодування шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. В. Шипович І. Ю. Гулейков О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак