Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Чех Н.А.,

за участі секретаря судового засідання - Буткевич Л.В.,

розглянувши в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабулос» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в праві розпорядження нерухомим майном шляхом визнання такими, що втратили право користування,

установив:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про усунення перешкод в праві розпорядження нерухомим майном шляхом визнання такими, що втратили право користування посилаючись на те, що 30.07.2021 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Фабулос» був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1647. Даний договір укладено на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що відповідачі досі зареєстровані в спірній квартирі, Товариство звернулось до суду з даним позовом.

До суду представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідачі до суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи сповіщались згідно норм процесуального законодавства.

Оскільки відповідачі відзив на позовну заяву не подавали, розгляд проводиться по матеріалах справи в заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Даний позов зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва 07.09.2021 року.

08.09.2021 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно ухвали суду від 20.09.2021 року у даній справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

21.11.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В суді встановлено, що 30.07.2021 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Фабулос» укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», згідно якого ТОВ «Фабулос» набуло право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1647.

ТОВ «Фабулос», як власник спірної квартири просить суд усунути перешкоди в праві розпорядженням квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування.

З Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що 09.02.2022 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 755/20849/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабулос», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівни, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, де предметом спору був Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» від 30.07.2021 року, яким в задоволенні позову відмовив.

В процесі даної справи було установлено, що 13.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки № 88121, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 346, який є договором забезпечення Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. 25 жовтня 1999 року за реєстровим № 7299.

Відповідно до п. 4.1, 4.2 Договору іпотеки, іпотеко держатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотеко держателем будь-якого зобов`язання за цим Договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку», інших, передбачених законодавством України підстав.

24.03.2011 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2-345/2011/1 стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом 90 834,53 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.10.2010 року становить 718 492,06 грн.

13.02.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 2, за умовами якого відбулося переуступлення прав вимоги до боржників ПАТ «УкрСиббанк», зокрема, до ОСОБА_2

23.08.2012 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2604/16927/12 замінено сторону виконавчого провадження кредитора ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» по рішенню Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2011 року, відповідно до якого з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість в розмірі 718 492,06 грн. та судові витрати на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/20849/21 не оскаржувалось, набуло законної сили.

Як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень інших позовів щодо оспорення спірного договору відповідачі не подавали.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13.

Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

В суді встановлено, що спірна квартира належить позивачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Враховуючи те, що право власності відповідачів на спірну квартиру припинено на підставі Закону України «Про іпотеку», що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати.

По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 4 758,00 грн. дані кошти слід стягнути з відповідачів по 2 379,00 грн з кожного.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-78, 81, 137, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабулос» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в праві розпорядження нерухомим майном шляхом визнання такими, що втратили право користування - задовольнити.

Усунути перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Фабулос» (код ЄДРОПУ 39729915, адреса: м. Київ, вулиця Чорновола В`ячеслав, будинок № 41, офіс 201) шляхом визнання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабулос» (код ЄДРОПУ 39729915, адреса: м. Київ, вулиця Чорновола В`ячеслав, будинок № 41, офіс 201) судовий збір у розмірі 2 379,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабулос» (код ЄДРОПУ 39729915, адреса: м. Київ, вулиця Чорновола В`ячеслав, будинок № 41, офіс 201) судовий збір у розмірі 2 379,00 грн.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного судового рішення - 26.01.2023 року.

Суддя: