Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2213/23 Головуючий у 1-й інст. Євген Татуйко
Категорія 10 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Микитюк О.Ю., Трояновської Г.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №278/2213/23 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, державний реєстратор Високівської сільської ради Житомирської області Богуш Олександр Васильович та приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна, про припинення права власності та визнання права власності на будинок та земельну ділянку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою через адвоката Паруль Юлію Олегівну,

на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 05 червня 2023 року, яка постановлена під головуванням судді Татуйка Є.О. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Паруль Юлію Олегівну звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 . Просять: припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606; припинити право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; визнати право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606, відомості про право власності, що внесені до Державного реєстру речових прав, залишити без змін; визнати право власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , відомості про право власності, що внесені до Державного реєстру речових прав, залишити без змін.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 05 червня 2023 року заява визнана неподаною та повернута позивачам.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника адвоката Паруль Ю.О. подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просять ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що по-перше, позовна заява оплачена судовим збором у повному обсязі. Так, під час подання позовної заяви до суду першої інстанції сплачений судовий збір у розмірі 8 793 грн, а на підставі ухвали суду про залишення позовної заяви без руху судовий збір доплачений у сумі 2 148 грн. На переконання скаржників, визнання права власності на об`єкт нерухомого майна є основною позовною вимогою, а припинення права власності на об`єкт нерухомого майна є похідною позовною вимогою та вимоги мають бути оплачені, як одна позовна вимога. Наполягається на тому, що вимога про визнання права власності є передумовою для заявлення іншої похідної вимоги про припинення права власності. По-друге, визнаючи позов неподаним та повертаючи його позивачам з огляду на те, що останніми заявлені вимоги, які не відповідають обраному способу захисту цивільних прав, суд допустив надмірний формалізм, чим обмежив права позивачів у доступі до правосуддя. Реєстрація права власності за ОСОБА_2 не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки держава реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно. Отже, повернення позовної заяви є безпідставним, оскільки відсутність належним чином сформованих вимог не є підставою для повернення позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. На його погляд, суд дотримався норм матеріального та процесуального права, а тому така ухвала є законною та обґрунтованою. Крім того, відповідач зазначив, що визнання позову неподаним та його повернення зумовлено виключно ігноруванням позивачами законних вимог суду, відображених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Інших відзивів на апеляційну скаргу не надійшло. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу від третіх осіб не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції, якою позовна заява визнана неподаною та повернута позивачам.

Перевіривши відповідно до положень ст.367 ЦПК України законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, якою позовна заява визнана неподаною та повернута позивачам, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви убачається, що заявлені вимоги про: 1) припинення права власності відповідача на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606; 2) припинення права власності відповідача на житловий будинок АДРЕСА_1 ; 3) визнання права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0606; 4) визнання права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.1-10).

При звернені до суду квитанцією від 27 квітня 2023 року сплачений судовий збір у сумі 8 793 грн (а.с.11).

Залишаючи ухвалою від 17 травня 2023 року вищевказану позовну заяву без руху для усунення недоліків, суддя суду першої інстанції виходив із того, що при поданні позовної заяви позивачами не долучено доказів сплати судового збору в частині позовних вимог про припинення права власності відповідача на земельну ділянку і житловий будинок та вважав, що кожному позивачу слід доплатити судовий збір у розмірі по 2 147,20 грн. Іншою підставою також зазначалося про те, що у прохальній частині позову заявлені вимоги, які не відповідають обраному способу захисту цивільних прав, оскільки визнання права власності на зареєстровані об`єкти нерухомості за особою без внесення змін до записів Державного реєстру речових прав не передбачено законодавством України. Більш того, на стадії залишення позовної заяви без руху, суддя суду першої інстанції встановлював право власності на спірне нерухоме майно та пов`язував встановлені обставини також із висновком про те, що заявлені вимоги не відповідають обраному способу захисту цивільних прав.

Для усунення недоліків було надано процесуальний строк у п`ять днів із дня отримання копії ухвали.

Представник позивачів отримала копію ухвалу про залишення позову без руху 19 травня 2023 року, а 25 травня 2023 року, тобто у строки, встановлені судом, направила до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, до якої долучила квитанцію від 24 травня 2023 року № про сплату ОСОБА_1 судового збору в сумі 2 148 грн (а.с.43-49).

Незважаючи на такі дії, ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 05 червня 2023 року позовна заява визнана неподаною та повернута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачам, суддя суду першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не доплачений судовий збір у сумі 2 147,20 грн, хоча в ухвалі про залишення заяви без руху чітко вказано, що кожний позивач має здійснити доплату судового збору в такому розмірі. Крім того, у прохальній частині позову заявлені вимоги, що не відповідають обраному способу захисту цивільних прав, а представником позивача у заяві від 25 травня 2023 року не згадується питання зміни або уточнення позовних вимог та не надано суду уточненої позовної заяви. За таких обставин, суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що позивачами недоліки не усунуті.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене ст.55 Конституції України, ст.4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до правового висновку, відображеного у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі №161/2823/19 позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і його підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Частиною першою ст.188 ЦПК України визначено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року в справі №523/4124/21 виснував, що цивільне процесуальне законодавство не проводить розмежування позовних вимог на первинні та похідні позовні вимоги та презюмує, що кожна із заявлених вимог буде розглянута з дотриманням принципів пропорційності і верховенства права.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2023 року в справі №758/5118/21 відображено правовий висновок згідно з яким, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Можливість пред`явлення кількох окремих позовів є одним з аргументів, який дозволяє виснувати, що у справі має місце не одна вимога, а кілька вимог. Із цим пов`язаний і другий аргумент, який випливає із можливості подачі окремих позовів, а саме, якщо б позивач подавав окремі позови, то мав би сплатити судовий збір за кожний із них.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що відображено у постанові від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Виходячи з викладеного, посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції подання позивачами позову із основними та похідними вимогами не ґрунтується на системному аналізі вищевказаної судової практики.

Отже, можливо дійти висновку, що будь-яка вимога незалежно від того є вона основною чи похідною вважається окремою вимогою, а тому розрахунок судового збору в позовах із кількома основними та похідними вимогами здійснюється за загальними правилами, встановленими ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».

Крім того, колегія суддів звертає увагу на помилковість твердження скаржників стосовно того, що ними в рамках даного провадження заявлено одну вимогу майнового та одну вимогу немайнового характеру.

Як зазначалось вище, кількість позовних вимог у спорі визначається можливістю пред`явлення окремих позовів щодо таких вимог. Так, із позову вбачається, що хоча позовні вимоги об`єднані між собою спільним предметом позову, а саме вирішенням питання про право власності на земельну ділянку та житловий будинок, але такі вимоги можуть бути пред`явлені окремо одна від одної, що жодним чином не вплине на можливість їх розгляду у рамках різних судових проваджень та не перешкодить здійсненню ефективного захисту прав позивачів у випадку встановлення порушення таких прав.

Об`єднання кількох позовних вимог в межах одного провадження, в свою чергу, зумовлено доцільністю застосування у даному випадку принципу процесуальної економії, оскільки вирішення усіх вищеперелічених позовних вимог в межах одного провадження зможе убезпечити від необхідності додаткового звернення до суду з окремими позовами, що сприятиме якнайшвидшому вирішенню спірних питань, що виникли між сторонами.

За таких обставин, суд першої інстанції мав би встановити, яке право чи охоронюваний законом інтерес кожного з позивачів порушено особою, до якої пред`явлено позов. Зазначені дії суду зумовлені необхідністю вирішення питання щодо належності тих чи інших позовних вимог лише одному із позивачів та встановлення того, які позовні вимоги пред`явлено позивачами спільно. Саме такий порядок дій забезпечує можливість суду, в подальшому здійснити правильне вирішення питання стосовно розміру судового збору, який підлягає до сплати.

Частиною першою ст.58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до частини першої ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Із матеріалів справи убачається, що адвокат Паруль Ю.О. відповідно до ордерів про надання правничої (правової) допомоги від 10 травня 2023 року представляє інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Тобто, адвокат Паруль Ю.О. наділена повноваженнями заявляти вимоги в інтересах обох позивачів.

Як зазначалося вище, із змісту позовних вимог убачається, що заявлені вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та житловий будинок, а також визнання права власності на зазначені об`єкти нерухомості за ОСОБА_2 . Із наведеного слідує, що позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку та житловий будинок пред`явлені адвокатом в інтересах ОСОБА_2 , оскільки безпосередньо стосуються його особистих майнових прав. Водночас вимоги щодо припинення права власності відповідача на спірне нерухоме майно пред`явлені в інтересах ОСОБА_4 .

Отже апеляційний суд вважає, що ОСОБА_4 пред`явлені до відповідача дві вимоги немайнового характеру, а ОСОБА_2 пред`явлено до відповідача дві вимоги майнового характеру.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

За положеннями частини четвертої ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до положень частини першої ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з частиною другою ст.185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів із дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (частина третя ст.185 ЦПК України).

Із матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду ОСОБА_1 квитанцією від 27 квітня 2023 року з кодом 9303-8565-1878-0251 сплачений судовий збір у сумі 8 793 грн (а.с.11).

Частиною другою ст.133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати врегульовано положеннями Закону України «Про судовий збір».

За положеннями частини першої ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1 п.1 частини другої ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписи п.п.2 п.1 частини другої ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачають, що за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб установлено на рівні 2 684 гривні.

За правилами частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Приписами статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

За правилами пунктів 2 та 10 частини першої ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна, а у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог- загальною сумою всіх вимог.

Тобто, якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог.

До матеріалів позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 долучено звіт про оцінку нерухомого майна садового будинку, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:000:0606 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений станом на 30 березня 2023 року. Відповідно до цього висновку вартість садового будинку становить 793 000 грн, а вартість земельної ділянки 86 300 грн (а.с.23-31). Із огляду на наведене, ціна позову складає 879 300 грн.

Отже, у порядку п.п.1 п.1 частини другої ст.4 та ст.6 Закону України «Про судовий збір» мав бути сплачений судовий збір за вимоги про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в сумі 8 793 грн (879 300*1%).

Позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку є двома окремими вимогами немайнового характеру, а тому судовий збір за їх подання згідно положень п.п.2 п.1 частини другої ст.4 та ст.6 Закону України «Про судовий збір» мав бути сплачений ОСОБА_1 у сумі 2 147,20 грн (2 684*0,4) * 2).

Із огляду на наведене, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без руху, дійшов правильного висновку щодо необхідності доплати судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру, але безпідставно вважав, що кожний із позивачів має сплатити по 2 147,20 грн.

На виконання вимог ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху позивачем ОСОБА_1 своєчасно доплачений судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у сумі 2 147,20 грн, про що представник позивача сповістила суд першої інстанції у спосіб, передбачений чинним законодавством. Отже, на час постановлення ухвали від 05 червня 2023 року суду першої інстанції було достеменно відомо, що позовна заява оплачена судовим збором у повному обсязі, а тому підстави визнавати позовну заяву неподаною та її повертати позивачам були відсутні.

Окрім того, на стадії надходження до суду позовної заяви мотиви визнання позову неподаним та повернення його позивачу із посиланням на заявлення вимоги або вимог, які можливо не відповідають обраному способу захисту цивільних прав, є передчасним та суперечить положенням чинного цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до принципу диспозитивної, закріпленого у п.5 частини третьої ст.2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

У постанові Верховного Суду від 13 серпня 2019 року в справі №910/11614/18 відображено правовий висновок згідно з яким, обрання способу захисту порушеного права є суб`єктивним правом кожної особи, на яку покладається тягар відповідальності за неправильно обраний спосіб захисту і за всі наслідки пов`язані з цим.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 виснувала, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі №916/1415/19.

Із огляду на викладене, вважаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції припустився помилок та допустив порушення норм процесуального закону, оскільки позивачем ОСОБА_1 були повністю усунуті недоліки щодо сплати судового збору. Крім того, вирішення питання, чи передбачений обраний позивачами спосіб захисту прав законом або договором має здійснюватися судом не на стадії щодо відкриття провадження у справі, а під час вирішенні спору по суті, а суд першої інстанції вдався до обговорення цього питання, тобто способу захисту, передчасно.

За таких обставин, вищезазначені дії суду першої інстанції фактично призвели до перешкоджанню позивачам у доступі до правосуддя, а отже обмежили гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право останніх на справедливий суд, що є неприпустимим.

Ураховуючи наведене, відповідно до положень ст.379 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про визнання позовної заяви неподаною та її повернення позивачам скасовується, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки встановлено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись ст.ст.259,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану через адвоката Паруль Юлію Олегівну, задовольнити.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 05 червня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: