Справа № 569/4484/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О.В.,

за участі секретаря судового засідання Янок М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення

В засіданні приймали участь:

представник позивача: ОСОБА_3 ;

представник відповідача: ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення.

Позовні вимоги мотивує тим, що він з 12 березня 2016 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . В подальшому шлюб було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 18 січня 2022 року у справі № 569/819/21. У період перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2016 року №1800 сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу від 15 вересня 2016 року, купівлю спірної квартири вчинено за грошові кошти в розмірі 185 527,00 грн. Право власності на неї було зареєстровано за відповідачкою. Після розлучення позивач з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна. Оскільки, майно було придбане сторонами у період шлюбу, воно належить для них, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за ним 1/2 частки квартири, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розподілу підлягає житлова площа 38,9 кв.м. між двома співвласниками, 47,0 кв.м. : 2 = 23,5 кв.м. складає ідеальну частку житлової площі кожного співвласника. З огляду на технічні характеристики житлових кімнат квартири, їх розмір складає 15,3 кв.м., 15,7 кв.м., 16,0 кв.м. Вказує, що якщо технічні характеристики не дозволяють надати кожному співвласнику однакову житлову площу, то це не є перешкодою для відмови у позові. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від реальних часток ідеальним, у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. У разі встановлення порядку користування житловим приміщенням між співвласниками, з урахуванням проживання у спірній квартирі спільних дітей сторін, позивач вважає за можливе встановити наступний порядок користування квартирою: позивачу виділити у користування одну кімнату, позначену на технічному паспорті літ.7 площею 16,0 кв.м., а відповідачці виділити у користування дві кімнати позначені на технічному паспорті літ.5,6, площами 15,3 кв.м. та 15,7 кв.м. відповідно, а допоміжні приміщення - коридор площею 14,0 кв.м., кухня площею 12,9 кв.м., ванна кімната площею 5.4 кв.м. та вбиральня площею 1,4 кв.м. залишаються у спільному користуванні. Встановивши розмір часток у праві спільної власності та порядок користування квартирою, з метою недопущення порушення прав позивача у здійснення своїм правом власності позивач просить вселити його у квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04.05.2022 прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

16 серпня 2022 року відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, згідно якого вона просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі через його безпідставність, оскільки спірна квартира належить лише їй та придбана за її кошти.

24 серпня 2022 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якій він вказує, що твердження відповідачки у відзиві на позовну заяву не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Ухвалою суду від 01.11.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті, та викликано в судове засідання свідків.

У судовому засіданні 28.02.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.02.2023 позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що були допитані в судових засіданнях дали показання, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана відповідачкою за власні кошти.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку представників сторін, судом встановлено таке.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) 02.02.2021, актовий запис № 5, сторони уклали шлюб 12.03.2016.

Рішенням Рівненського міського суду від 18.01.2022 шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з відповідачкою ОСОБА_2 , також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітків (доходів) ОСОБА_1 щомісячно.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2016, засвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., відповідачка придбала у ОСОБА_9 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири згідно договору становить 185 527,00 грн.

Згідно звіту з незалежної оцінки майна, складеного ТОВ "Консалтинг-Експерт І" від 13.04.2022, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2 становить суму в розмірі 285 000, 00 грн.

Як стверджується довідкою про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданої УЗНАП Рівненської міської ради 18.11.2021 № 68402, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачка, її син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно довідки від 25.11.2021, виданої Головним управлінням ДПС у Рівненській області, відповідач є фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до договору про здійснення соціального супроводу № 17/21 від 08.06.2021, укладеного між Рівненським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та ОСОБА_2 , для сім`ї останньої надаються послуги соціального супроводу як сім`ї, що перебуває в складних життєвих обставинах. Також до матеріалів справи долучено відповідь на адвокатський запит адвоката Козак А.В. № 672 від 15.12.2021, що надана Рівненським міським центром соціальних служб, в якій вказано, що для сім`ї ОСОБА_2 в рамках соціального супроводу станом на 15.12.2021 надана 51 соціальна послуга. Крім того, долучено Акт оцінки потреб сім`ї/особи ОСОБА_2 , складений Рівненським міським центром соціальних служб.

Згідно довідки № 1/д від 09.07.2021, виданої ГО "Центр підтримки громадських ініціатив "Чайка", ОСОБА_2 була включена у програму реінтеграційної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства.

Згідно відповіді на інформаційний запит № 1 від 20.07.2021, наданої ГО "Ангели життя", ОСОБА_2 звернулась в дану організацію з метою отримання консультації у зв`язку з вчиненням її чоловіком домашнього насильства.

Відповідно до листа Рівненського районного управління поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області №16043/200/01-21 від 09.08.2021, ОСОБА_2 зверталась до поліції в період часу з 17.05.2021 по 28.05.2021 у зв`язку вчиненням її чоловіком домашнього насильства. 22.05.2021 на чоловіка ОСОБА_2 було складено заборонний припис терміном на 3 доби.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4ст.65 СК України).

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

В обґрунтування своїх доводів щодо придбання спірної квартири за власні кошти відповідачем вказується, що вона, починаючи з 2006 по 2015 рік, тобто до шлюбу, працювала викладачем іноземної мови в РДГУ та вела курси іноземних мов «Старт». Крім того, відповідач проводила індивідуальні заняття на платній основі.

Як стверджується з відповіді Рівненського державного гуманітарного університету № 01-09/69 від 26.01.2022, відповідач працювала у вказаному навчальному закладі з 01.09.2012 року по 05.09.2015 року, тобто до перебування у шлюбі. За цей період доходи отримані відповідачем складають 48 405, 46 грн. Разом з тим, доказів проведення індивідуальних занять на платній основі відповідачем суду не надано.

Крім того, відповідно до Довідки ГУ ДПС у Рівненській області № 6186/АП/17-00-50 від 25.11.2021 року, згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця за 2016 рік (№ від 06.02.2017 року), яку відповідач додала до відзиву, загальна сума її доходу за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року склала 197 516,00 грн.

Враховуючи те, що сторони перебували зареєстрованому шлюбі з 12 березня 2016 року, такі доходи відповідача за весь 2016 рік не можуть вважатись її особистими коштами. Також доходи, отримані позивачем від своєї підприємницької діяльності за 2016 рік, згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця за 2016 рік у сумі 531 274, 42 грн. не вважаються його особистими коштами.

Згідно із Відомостями з ДРФО-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1-го кварталу 2016 року по ІІ-й квартал 2021 року, доходи (допомога) у розмірі 15 480,00 грн отримано у IV кварталі 2016 року з Управління праці та соціального захисту населення, тобто під час перебування у шлюбі. Зазначені доходи отримані подружжям під час перебування у шлюбі і є доходами усієї сім`ї.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження її придбання за особисті кошти, відтак квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

При цьому, доводи відповідача, що спірна квартира придбана нею в тому числі за за грошові кошти, отримані в борг від її матері ОСОБА_11 згідно розписки від 25.10.2013, суд не приймає до уваги, оскільки доказів про те, що одержані в борг грошові кошти витрачені на придбання вказаної квартири відсутні. Вказана розписка була складена майже за три роки до придбання спірної квартири.

Твердження відповідача про те, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_3 , яка була реалізована 27.09.2018, були сплачені на виконання договору купівлі- продажу квартири від 15.09.2016 за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставними, оскільки продаж квартири АДРЕСА_3 , відбувся лише після спливу 2-х років з моменту купівлі спірної квартири.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя слід задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як таку, що набута в період шлюбу і здійснити поділ такої квартири між сторонами шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цю квартиру.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («KryvitskaandKryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Частинами 1 та 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Суд звертає увагу, що згідно із ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Як було встановлено судом, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у власності сторін у справі, у зв`язку з чим позивач має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою вказаної квартири, так як є співвласником такого майна. Однак, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач не проживає у спірній квартирі та йому чиняться перешкоди відповідачем у користуванні житлом, через їх неприязні відносини.

Спосіб судового захисту порушеного права, обраний позивачем в частині вселення до спірної квартири не суперечить законодавству і може бути застосований судом.

Твердження відповідача про непроживання позивача у спірній квартирі та наявність в останнього іншого майна, є необґрунтованими, оскільки на зміст права власності (володіння, користування та розпорядження своїм майном) не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Крім того, щодо доводів відповідача про подання позивачем позову про поділ майна з метою продовжити чинити насильство, яке і стало причиною розірвання шлюбу, необхідно зазначити, що відповідно до ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Отже, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не представлено суду доказів, які б свідчили про систематичність порушення позивачем правил співжиття, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про вселення позивача до вказаної квартири підлягають задоволенню.

Щодо вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування квартирою, необхідно зазначити таке.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2016, засвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., відповідачка придбала у ОСОБА_9 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . За змістом п. 3 вказаного договору, квартира складається з 3 (трьох) житлових кімнат житловою площею 47 кв.м., загальною площею 83, 2 кв.м.

За даними технічного паспорту від 14.11.2015 спірна квартира розташована на 4 поверсі та складається з трьох кімнат житловою площею 47,0 кв.м. (одна кімната площею 15, кв.м, друга кімната площею 15,7 кв.м., третя кімната площею 16, 0 кв.м), кухні площею 12, 9 кв.м., вбиральні площею 1,4 кв.м., ванної кімнати площею 5,4 кв.м., коридору площею 14, кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 2,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 83,2 кв.м.

Із заяв по суті справи слідує, що між сторонами існує спір з приводу користування квартирою.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і встатті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхню спільною часткової власністю. Спосіб вираження такої згоди в законі не закріплено. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму ВСУ від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення з самостійними входами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки квартири в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (в т.ч. кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З`ясувавши думки учасників справи, викладені у письмових заявах, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Між сторонами виник спір в тому числі щодо визначення порядку спільного користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 . Даних про те, що вказана квартира може бути поділена співвласниками в окремі квартири в матеріалах справи немає, та сторони на можливість поділу в натурі не вказують.

Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування даною квартирою, тому наявні підстави для визначення судом порядку користування нею. З урахуванням відсутності технічної можливості виділити у користування кожному співвласнику квартири її приміщення у відповідності до їх ідеальних часток у цій квартирі необхідно відійти від відповідності реальних часток ідеальним, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду згідно постанови від 13.11.2020 у справі №552/7080/19.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має їх домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою таку домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Позивач пропонує наступний порядок користування квартирою між співвласниками, з урахуванням проживання у спірній квартирі спільних дітей сторін: позивачу виділити у користування одну кімнату, позначену на технічному паспорті літ.7 площею 16,0 кв.м., а відповідачці виділити у користування дві кімнати позначені на технічному паспорті літ.5,6, площами 15,3 кв.м. та 15,7 кв.м. відповідно, а допоміжні приміщення - коридор площею 14,0 кв.м., кухня площею 12,9 кв.м., ванна кімната площею 5.4 кв.м. та вбиральня площею 1,4 кв.м. залишаються у спільному користуванні. Встановивши розмір часток у праві спільної власності та порядок користування квартирою, з метою недопущення порушення прав позивача у здійснення своїм правом власності позивач підлягає вселенню у квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не запропоновано альтернативного варіанту користування квартирою.

Щодо долученого відповідачем витягу із Реєстру будівельної діяльності стосовно інформації технічної інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 19.01.2023 (витяг), як на підтвердження змін у площі квартири, суд зазначає, що вказаний витяг не є правовстановлюючим документом, в ньому відсутня інформація ким, коли та за чиї кошти було збільшено площу спірної квартири.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку порядку користування квартирою згідно варіанту, запропонованого позивачем.

З огляду на викладене вище, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення підлягає задоволенню судом

Керуючись ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення порядку користування квартирою та вселення задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як таку, що набута в період шлюбу.

Здійснити поділ квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за кожним з них по 1/2 ідеальній частці з припиненням права спільної сумісної власності на цю квартиру.

Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 за наступним варіантом: ОСОБА_1 виділити у користування одну кімнату, позначену в технічному паспорті літ.7 площею 16,0 кв.м., а ОСОБА_2 виділити у користування дві кімнати, позначені в технічному паспорті літ.5,6, площами 15,3 кв.м. та 15,7 кв.м. відповідно; допоміжні приміщення - коридор площею 14,0 кв.м., кухню площею 12,9 кв.м., ванну кімнату площею 5,4 кв.м. та вбиральню площею 1,4 кв.м. залишити у спільному користуванні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складене та підписане 08.03.2023.

Суддя Левчук О. В.