Справа № 473/3127/19
РІШЕННЯ

іменем України

"07" лютого 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарова Олена Миколаївна, ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М., недійсним з тих підстав, що спадкодавиця не підписувала вказаний заповіт та під час підписання не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 30 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків заяви.

05 серпня 2019 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 надав суду уточнений позов до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, вказуючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька ОСОБА_6 та мати позивача ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_6 .

Після її смерті відкрилася спадщина.

11 січня 2017 року ОСОБА_3 , як спадкоємець за правом представлення, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі. Проте у вчиненні відповідної нотаріальної дії йому було відмовлено з підстави наявності заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. (згідно якого спадкодавиця заповіла все своє майно ОСОБА_4 ) та заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини, що унеможливлює здійснення спадкування спадкоємцями за законом.

Проте, оскільки 06 вересня 2016 року ОСОБА_6 (яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та постійно перебувала під наглядом сім`ї позивача) не зверталася до нотаріуса з приводу посвідчення заповіту, нотаріус не виїжджала за місцем її проживання, а тому позивач просив визнати недійсним заповіт від 06 вересня 2016 року, реєстр. №448 недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця не підписувала вказаний заповіт.

Ухвалою суду від 08 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання.

16 вересня 2019 року відповідачка ОСОБА_4 надіслала на електронну адресу суду відзив на позовну заяву (отриманий судом в письмовому вигляді 18 вересня 2019 року), в якому вимоги ОСОБА_3 не визнала. При цьому вказувала на те, що волевиявлення ОСОБА_6 на складання заповіту на її користь було свідомим та здійснене за власним бажанням спадкодавиці. Під час складання та підписання заповіту ОСОБА_6 перебувала при світлій пам`яті та чітко усвідомлювала значення своїх дій, особисто підписала заповіт, що вказує на безпідставність вимог позивача.

08 жовтня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарова О.М. надала суду письмові пояснення щодо спору, згідно яких вважала вимоги ОСОБА_3 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому зазначала, що 06 вересня 2016 року її було запрошено до місця проживання ОСОБА_6 з метою посвідчення заповіту, оскільки остання внаслідок хвороби та перенесеної операції не могла особисто пересуватися та з`явитися до нотаріальної контори. На виконання вимог ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріус Ельдарова О.М. в цей же день виїхала за місцем мешкання ОСОБА_6 , де й посвідчила оспорюваний заповіт. Під час складання та підписання оспорюваного заповіту психічний та психологічний стан ОСОБА_6 не викликав жодних сумнівів щодо її вільного та свідомого волевиявлення, тобто можливості посвідчення заповіту. При цьому спадкодавиця чітко та ясно висловила свою волю та бажання заповісти все своє майно ОСОБА_4 , яка опікувалася нею, особисто підписала заповіт.

Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_5

04 грудня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 надала суду письмові пояснення на позовну заяву (відзив), згідно яких вважала вимоги ОСОБА_3 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому зазначала, що протягом життя до самої смерті ОСОБА_6 перебувала у свідомому стані, повністю контролювала свої дії, адекватно поводилася, самостійно задовольняла свої побутові потреби (за винятком двох-трьох днів до смерті). Водночас протягом життя спадкодавиця неодноразово висловлювала своє бажання заповісти все своє майно своїй онучці ОСОБА_4 , яка тривалий час опікувалася нею, що в подальшому й зробила. На відміну від ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , ні його сім`я жодного догляду за бабусею не здійснювали.

26 січня 2021 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну підстави позову - визнання заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М., недійсним у зв`язку з тим, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року прийнято до розгляду уточнений позов ОСОБА_3 зі зміненою підставою позову визнання заповіту від 06 вересня 2016 року та внесеного в реєстр за №448, недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі. Цією ж ухвалою справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_1 уточнені вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними та недоведеними.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Ельдарова О.М. в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та третіх осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 , прийнявши до уваги показання допитаних під час проведення підготовчого засідання свідків ОСОБА_3 (позивача), ОСОБА_5 (третьої особи), ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла донька ОСОБА_6 та мати позивача ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_6 .

Після її смерті відкрилася спадщина.

11 січня 2017 року ОСОБА_3 , як спадкоємець за правом представлення, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі. Проте у вчиненні відповідної нотаріальної дії йому було відмовлено з підстави наявності заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. (згідно якого спадкодавиця заповіла все своє майно ОСОБА_4 ) та заяви ОСОБА_4 про прийняття спадщини, що унеможливлює здійснення спадкування спадкоємцями за законом.

Також спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_4 шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори.

При цьому судом встановлено, що 06 вересня 2016 року ОСОБА_6 дійсно склала заповіт на користь ОСОБА_4 , який був посвідчений в цей же день приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. та зареєстрований в реєстрі за №448.

Аналізуючи вимоги позивача про визнання заповіту недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України).

Відповідно до п.п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Таким чином заповіт, як односторонній правочин, повинен відповідати загальним положенням законодавства України, що стосуються правочинів, з урахуванням особливостей цього виду правочинів.

Зокрема, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Водночас, відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

У постанові від 11 березня 2021 року по справі №466/9487/15 Верховний Суд зазначив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 та інших.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 29 грудня 2021 року №121 ОСОБА_6 на час підписання оспорюваного заповіту не страждала психічним захворюванням (розладом), усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2, а.с. 82-91).

Вказаний висновок також узгоджується з наступними доказами:

- показаннями допитаних в підготовчому засіданні свідків ОСОБА_5 (третьої особи), ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які пояснили, що з кінця серпня по 06 вересня 2016 року ОСОБА_6 у зв`язку з незадовільним станом здоров`я (перенесеною операцією та тяжкими хворобами) знаходилася у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня». 06 вересня 2016 року остання була виписана з лікарні та доставлена додому автомобілем. Протягом цього дня ОСОБА_6 поводила себе адекватно, впізнавала присутніх, розмовляла з ними, правильно та логічно відповідала на запитання, не мала будь-яких ознак психічного розладу або неадекватної поведінки;

- показаннями допитаного в підготовчому засіданні свідка ОСОБА_11 (лікаря-хірурга), який пояснив, що з 31 серпня по 06 вересня 2016 року ОСОБА_6 у зв`язку з незадовільним станом здоров`я (перенесеною операцією та тяжкими хворобами) знаходилася у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня». 06 вересня 2016 року остання була виписана з лікарні. Під час виписки остання мала стан здоров`я середньої тяжкості, відчувала біль помірного характеру, відповідно до запису в медичній картці мала ясну свідомість, що вказує на те, що хвора була адекватною, орієнтувалася в своїй особистості, просторі, діях, спілкуванні тощо;

- записами в медичній картці хворого №6009/1625, згідно яких ОСОБА_6 , перебуваючи з 04 по 17 серпня 2016 року у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» мала ясну свідомість;

- записами в медичній картці хворого №6730/1830, згідно яких ОСОБА_6 , перебуваючи з 31 серпня по 06 вересня 2016 року у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» мала ясну свідомість;

- письмовими поясненнями приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. від 08 жовтня 2019 року з вих. №181/01-16, згідно яких остання повідомила, що під час складання та підписання оспорюваного заповіту психічний та психологічний стан ОСОБА_6 не викликав жодних сумнівів щодо її вільного та свідомого волевиявлення, тобто можливості посвідчення заповіту. При цьому спадкодавиця чітко та ясно висловила свою волю та бажання заповісти все своє майно ОСОБА_4 , яка опікувалася нею, особисто підписала заповіт (т. 1, а.с. 93);

- відсутністю в медичних картках ОСОБА_6 жодних записів, що протягом життя остання мала будь-які психічні розлади, зверталася з цього приводу до медичних закладів та проходила лікування.

При цьому суд не приймає до уваги показання допитаних в підготовчому засіданні в якості свідків ОСОБА_3 (позивача), ОСОБА_8 про те, що у день складання та посвідчення заповіту ОСОБА_6 поводила себе неадекватно, не впізнавала та плутала людей, оскільки:

- вказані показання надані виключно позивачем та членом його сім`ї, тобто заінтересованими у вирішенні спору особами, а тому надана ними інформація викликає сумнів в її об`єктивності та достовірності;

- вказані показання суперечать матеріалам експертизи та іншим дослідженим доказам (показанням свідків, письмовим доказам), а також прямо та беззаперечно не свідчать про перебування ОСОБА_6 під час оформлення заповіту в такому стані, що остання взагалі не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними.

Проте, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За встановлених обставин, у задоволенні вимог позивача слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарова Олена Миколаївна, ОСОБА_5 , про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2023 року.

Суддя: О.В. Вуїв