Справа № 474/494/22
Провадження № 2/474/105/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

12.01.23 року смт. Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Фасій В.В.

при секретарі судового засідання - Багрін Н.А.

без участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника відповідача ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 55 144 грн. 17 коп., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому після зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 55 144 грн. 17 коп., обґрунтовуючи вимоги тим, що 04.10.2018 року вона була прийнята на роботу до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на посаду продавця магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

03.02.2020 року позивача було звільнено з посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

При цьому, заробітна плата працівникам цим ФОП виплачувалася готівкою, про що працівники підтверджували це своїм розписом у відповідних відомостях.

Згідно умов трудового договору розмір її заробітної плати у 2018 році дорівнював 3723 грн.. В подальшому розмір заробітної плати був змінений, з огляду на п.5 ст. 38 Бюджетного кодексу України (розмір заробітної плати за просту некваліфіковану працю не може встановлюватися нижче мінімального розміру заробітної плати), та в період з січня по грудень 2019 р. становив в розмірі мінімальної заробітної плати встановленої законодавством, - як 4173 грн./міс., всього за вказаний період 50076 грн. А тому вважає, що заборгованість по виплаті їй відповідачем заробітної плати у вказаний період становить 50076 грн.

Крім того у січні та лютому 2020 року підприємцем була задепонована сума 5068,17 грн., з них за січень 2100 грн., та в лютому 1991,19 грн. (заробітна плата, 2776,98 грн. відпускні).

Відтак, вважає, що відповідач грубо порушив трудові права позивача через невиплату належних їй при звільненні грошових сум, оскільки відповідно до приписів ст. ст. 47, 83, 116 КЗпП України мав провести розрахунок з нею не пізніше 03.02.2020р., та перед цим письмово повідомити її про розмір нарахованих сум, чим порушив вимоги вказаних статтей.

За таких обставин, вважає, що з відповідача на її користь підлягає стягненню сума у розмірі 55144,17 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судові засідання, призначені на 02.12.2022р., 12.01.2023р., не з`являлись. Представник ОСОБА_2 звернувся на офіційну електронну адресу суду з заявою (вх. № 3515 від 28.12.2022р.) про проведення розгляду справи в їх відсутність за наявними в справі документами, пославшись в ній, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. В цій же заяві дав згоду на заочний розгляд справи, та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

У судове засідання відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_3 , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 ст. 128 ЦПК України (судові повістки про виклики направлені рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень штрих-код № 019 на 02.12.2022р., № 981 на 12.01.2023р., які повернуті з довідкою поштового відділення «про не вручення через відсутність адресату»), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність та відзив на позовну заяву, не надав.

У відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження. Суд з власної ініціативи розгляд справи проводить в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленої належним чином, який про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляду в його відсутність та відзив на позов, не подав, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, з урахуванням неявки в судове засідання всіх учасників справи, судом прийнято рішення про розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, судом встановлені факти:

- відповідач ОСОБА_3 , зареєстрований як фізична особа підприємець, з основним видом діяльності роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, код по КВЕДу 47.11, місце проживання: АДРЕСА_2 (Витяг на ФОП ОСОБА_3 );

- 04.10.2018 року позивач ОСОБА_1 прийнята на роботу до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на посаду продавця крамниці, з окладом (тарифна ставка) 3 723 грн. Графи наказу «умови прийняття на роботу» та «умови роботи» не заповнені. (копія Наказу (розпорядження) № 6 від 03.10.2018 року про прийняття на роботу);

- 03.02.2020 року позивач ОСОБА_1 , за її ж заявою від 31.01.2020р., була звільнена фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 з посади продавця крамниці, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (копія Наказу (розпорядження) № 3 від 03.02.2020 року про припинення трудового договору);

- згідно з даними Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7 та форма ОК-5) встановлено, що ОСОБА_1 (застрахована особа, ІПН НОМЕР_1 ) було нараховано заробітну плату за час роботи в ФОП ОСОБА_3 (страхувальник, ЄДРПОУ ), а саме:

- за звітний 2018 рік: 1 9 міс. 0.00 грн., 10 міс. 3215 грн. 32 коп., 11 12 міс. 3 723 грн., та усього за рік у межах максимальної величини, та для пенсії, 10 661 грн. 32 коп.;

- за звітний 2019 рік: 1 - 6 міс. 4 173 грн. 00 коп., 7 - 12 міс. 4 235 грн. 22 коп. та усього за рік у межах максимальної величини, та для пенсії, 50 449 грн. 32 коп.;

- за звітний 2020 рік: 1 міс. 4 750 грн. 00 коп., 2 міс. 3 687 грн. 17 коп., 3 12 міс. - 0.00 грн. та усього за рік у межах максимальної величини, та для пенсії, 8 437 грн. 17 коп.

(довідки за формою ОК-5, ОК-7, видані Пенсійним Фондом України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу оформлені станом на 19.07.2022 року);

- 20.01.2022 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси скасовано судовий наказ цього ж суду від 17.09.2021р., у справі № 521/12237/21 про стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 нараховану, але не сплачену заробітну плату в розмірі 47 403 грн. 59 коп. та судового збору в розмірі 227 грн. В цій же ухвалі суд послався на те, що вимоги заявниці вочевидь є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на надані боржником докази, які беззаперечно підтверджують наявність спору про право (відомості про виплату грошей за відповідні місяці, табель обліку робочого часу) (ухвала Малиновського районного суду м. Одеси про скасування судового наказу від 20.01.2022р.);

- державним виконавцем Першого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малогою Д.А. винесено постанову від 02.02.2022 року про закінчення виконавчого провадження № 67976132, відповідно ухвалі Малиновського районного суду м. Одеси від 20.01.2022р. про скасування судового наказу № 521/12237/21 від 17.09.2021р. (постанова державного виконавця Першого Малиновського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Малоги Д.А. від 02.02.2022 року про закінчення виконавчого провадження № 67976132);

- 08.06.2022 року представником ОСОБА_2 на адресу відповідача рекомендованим повідомленням була направлена вимога щодо перерахування ОСОБА_1 заробітної плати у сумі 47403,59 грн. протягом трьох днів з моменту отримання вимоги. В ній же вказував, що задепонована заробітна плата є власністю ОСОБА_1 (вимога, направлена 08.06.2022р. представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , опис вкладення до листа, фіскальний чек, інформація про відправлення).

При прийнятті рішення, суд керується:

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» - заробітна плата це винагорода, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; тобто заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із статтею 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

То ж за викладених обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Позивач ОСОБА_1 та її представник, обґрунтовуючи вимоги у частині заборгованості по заробітній платі, посилаються на розмір нарахованої заробітної плати, який зазначено у формі ОК-5 та ОК-7 ПФУ з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу, вважаючи, що інформація Пенсійного фонду України є достатньою для стягнення з відповідача заявленої суми.

Верховний Суд у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 242/314/17, від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 при прийнятті постанов у справах що виникли з подібних правовідносин, висловив позицію, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. А довідка ОК-7 формується за період з 2011 року і містить відомості про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок (в межах максимальної величини) та страховий стаж. Зазначена довідка видається територіальними органами Пенсійного фонду України в паперовій та в електронній формі, яка дає змогу перевірити страховий стаж працівника, за яким визначають, яким буде відсоток нарахування сум. В основному дана довідка використовується задля визначення страхового стажу для розрахунку сум лікарняних або нарахування допомоги по безробіттю та інше.

А тому офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 та ОК-7 відносно ОСОБА_1 підтверджують лише її страховий стаж та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з 2018 по лютий 2020 року.

Інших належних та допустимих доказів, які б давали суду можливість встановити наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі матеріали справи не містять, клопотання про витребування таких стороною позивача не заявлялися.

З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи, оцінюючи кожен отриманий доказ у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, зокрема, на належність, допустимість та достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із засад диспозитивності цивільного процесу, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та беручи до уваги той факт, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження наявності порушення відповідачем трудових прав позивача, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, недоведеним, а тому не підлягає задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 55 144 грн. 17 коп. - відмовити.

Копію заочного рішення направити відповідачу Фізичній особі підприємцю ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_3 , рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Врадіївський районний суд Миколаївської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Фасій