РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ) про припинення права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

11.10.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 05.10.2021, за підписом представника позивача - адвоката Паляничко П.О. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд:

- позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити приміщення квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 у найкоротший термін.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 13.10.2021.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла 19.10.2021.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.10.2021 вказаний позов прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.12.2021 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про розгляд справи з викликом сторін - відмовлено.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

В позові вказується, що після смерті його рідної сестри ОСОБА_3 , квартира, яка належала покійній, відповідно до заповіту та документів відійшла у спадок ОСОБА_1 .

Зазначається, що останні роки в даній квартирі, перебуваючи цивільних відносинах проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (відповідач).

Вказується, що після смерті ОСОБА_3 відповідач продовжуєте проживати за адресою: квартира АДРЕСА_6 , яка вже належить позивачу.

Позивач наголошує, що відповідно до ст. 406 Цивільного кодексу України, на даний момент припиняється право відповідача на користування квартирою відповідно до припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту - цивільні відносини відповідача з покійною сестрою позивача.

Зауважує, що з 28.07.2021 квартира АДРЕСА_6 належить ОСОБА_1 , який не бажає, щоб відповідач проживав в даній квартирі та просить його звільнити житлове приміщення на підставі ст. 406 ЦК України - у зв`язку з втратою відповідачем права проживання у вказаній квартирі, але відповідач не реагує на прохання та повідомлення про виселення.

В позові зазначається, що 28.09.2021 позивачем було викликано працівників правоохоронних органів до квартири АДРЕСА_6 з приводу незаконного проникнення відповідачем в житлове приміщення - квартиру. Заяву позивача зареєстровано Солом`янським УП ГУ НП у місті Києві в ЄО 54376 від 28.09.2021, але не внесено в ЕРДР у зв`язку з відсутністю ознак складу злочину (цивільно-правові відносини).

Наголошується, що відповідач не має жодного відношення до родини позивача, фактично він не має ніяких зв`язків з власником квартири та не пов`язаний з позивачем кровним спорідненням.

Зазначається, що проживання відповідача у квартирі викликало численні непорозуміння та сварки, що призвело до встановлення постійно напруженої атмосфери в будинку, яка не дозволяла нормально дійти спільної згоди у даній ситуації.

Зауважується, що відповідач відмовляється самостійно виїхати з квартири, в якій він не зареєстрований та на проживання в якій він не має жодного права.

Вказується, що станом на дату подання позовної заяви відповідач не несе ніяких витрат по його утриманню та експлуатації, не сплачує жодних коштів як орендар. Це суттєво ускладнює утримання позивачем квартири та не дає можливості користування нею. При цьому відповідач не бажає добровільно виїхати з квартири. Він взагалі не бажає виходити на контакт з позивачем, що нівелює правомочність позивача щодо розпорядження квартирою у майбутньому.

Підсумовується, що зазначене створює ряд перешкод та незручностей для позивача як власника, оскільки він позбавляється можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. При цьому, зауважується, що позивач не надавав свою згоду на проживання відповідача у своїй квартирі, а тому у відповідача, після зміни власника квартири, більше немає обставин, які були підставою для встановлення їй сервітуту.

Щодо правової позиції відповідача

Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався.

Будь-яких заяв та клопотань, жодних пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило. У зв`язку з зазначеним суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо пред`явленого позову.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

До матеріалів справи долучено копії:

-паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10-12);

-ідентифікаційного коду ОСОБА_1 (а.с. 13);

-свідоцтва про право спадщини за законом від 28.07.2021, за змістом якого спадкоємцем квартири номер АДРЕСА_6 , яка належала померлій ОСОБА_3 , 1960 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі

договору дарування квартири, посвідченого 31 травня 2001 року ОСОБА_4 ,

державний нотаріус Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, є її рідний брат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 14);

-витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 65774845 від 28.07.2021 свідоцтва пр. оправо на спадщину: спадкодавець - ОСОБА_3 (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 ), спадкоємець - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), спадкове майно - квартира за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 15-16);

-витяг № 267880381 від 28.07.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 17) за змістом якого квартира за адресою: АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) /а.с. 17/;

-копія паспорту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18-20).

Також, матеріали справи містять копію заяви про вчинення злочину (а.с. 21), адресованої Солом'янському управлінню поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, за змістом якої викладено наступне:

«28 вересня 2021 р., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_8 , я не зміг потрапити до своєї квартири АДРЕСА_9 за вище зазначеною адресою. Дана квартира дісталась мені в спадок від рідної сестри ОСОБА_3 , 1960 р.н. - 2021 р.с. документи в наявності. Наразі мені не відомо, хто незаконно захопив моє майно та проживає у квартирі АДРЕСА_6 та я вимагаю працівників поліції зупинити злочин, який наразі вчиняється невідомими мені особами. Вважаю, що невстановлені особи, шляхом підбору ключа проникли до мого володіння та перебувають в середині, тим самим скоїли злочин, передбачений ст. 162 Кримінального кодексу України, також не виключено, що тим самим невстановлені особи вчиняють інші злочини (розповсюджують наркотики, зберігають зброю, тримають викрадених людей, зберігання викрадених речей, тощо). Враховуючи викладене вище, керуючись ст.ст. 55, 56, 60, 214, 215 К ПК України, прошу:

-Прийняти та невідкладно зареєструвати цю заяву про вчинення злочину;

-Внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань;

-Розпочати за цією заявою про вчинення злочину досудове розслідування у формі досудового слідства у зв`язку із вчиненням дій, які мають ознаки складу злочину;

-Повідомити мене письмово у встановленому законом порядку про початок кримінального провадження та закінчення досудового розслідування злочину;

- Допитати мене у якості потерпілого та вручити пам`ятку; зупинити злочин, який наразі вчиняється невідомими особами».

Як зазначає позивач в позові, таку заяву позивача зареєстровано Солом`янським УП ГУ НП у місті Києві в ЄО 54376 від 28.09.2021, але не внесено в ЄРДР у зв`язку з відсутністю ознак складу злочину (цивільно-правові відносини).

Доказів внесення, відмови внесення до єдиного реєстру досудових розслідувань вказаної зави, або будь-яких листів та документів в порядку реагування на таку заяву до матеріалів справи не додано.

Крім того, до позову долучено копію повідомлення про виселення, адресоване ОСОБА_2 (а.с. 22-24) за змістом якого ставиться питання про звільнення житлового приміщення - квартири АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_1 до 15.10.2021 та передачу ОСОБА_1 ключів від квартири та квартиру АДРЕСА_6 у належному стані до 15.10.2021.

Доказів направлення/вручення такої вимоги матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_10 (а.с. 28).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами ст. 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Крім того, відповідно до положень ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки.

У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Також, відповідні правові підходи відображено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 577/2727/20-ц (провадження № 61-18116 св 21).

Аналізуючи вказані правові положення в контексті справи, що є предметом розгляду, суд звертає увагу на те, що долученими позивачем до справи доказами не доведено обставин, на які йде посилання у позові:

- зокрема, матеріали справи не містять жодного доказу, з якого б вбачалось, що відповідач у справі ( ОСОБА_2 ) був членом сім`ї попереднього власника спірної квартири (сестри позивача - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) або особою, яка постійно проживала разом з таким власником у спірній квартирі і вела з нею спільне господарство;

- також, відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження того, що відповідач у справі дійсно мешкає/мешкав у спірній квартирі. Заява про вчинення злочину (яку, зі слів позивача, не внесено до ЄРДР за відсутності складу злочину), а також копія повідомлення про виселення (без доказів її направлення/вручення) такими доказами не є.

Отже, наразі матеріали справи не містять будь-яких доказів ні того, що відповідач у справі перебував у цивільних відносинах з померлою спадкодавицею спірної квартири (сестрою позивача), ні того, що вони спільно проживали з нею у належній їй квартирі та вели спільне господарство, ні того, що відповідач продовжує проживати у спірній квартирі. Додані на підтвердження зазначеного докази є такими, що складені односторонньо стороною позивача, а тому могли б бути взяти до уваги судом лише у сукупності за наявності інших належних та допустимих доказів.

Крім того, слід зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач за спірною адресою не зареєстрований, тобто наразі в матеріалах справи відсутні будь-які переконливі докази на підтвердження того, що відповідач мав чи має відношення до спірної квартири, а також того, що він дійсно чинить перешкоди власнику (позивачу) у користуванні такою квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ст. 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За змістом ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї

За умови не надання належних та допустимих доказів на підтвердження наявності порушення прав позивача з боку відповідача проживанням та створенням ним перешкод у користуванні спірною квартирою, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому відмова у задоволенні позовних вимог у даній справі, не позбавляє позивача права в подальшому звертатись до суду із подібними вимогами (подання позову з інших підстав), у разі якщо такі перешкоди будуть встановлені, обставини проживання відповідача в зазначеній квартирі та обставина порушення останнім прав позивача будуть доведені відповідними доказами.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати у справі покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич