Провадження № 2/761/2165/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна, про визнання договору недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом доОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус КМНО Сєніна О.О., про визнання договору недійсним та скасування рішення, у якому просить:

- визнати недійсним договір поділу квартири АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем частки квартири, укладений 29.11.2018 р. між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сєніною О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1209;

- скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Сєніної О.О., прийняте 29.11.2018 р.за індексним номером 44325071 про реєстрацію за відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 27.03.2013 р. вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка зазначає, що 12.08.2014 р. вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1765. Разом з тим, 29.11.2018 р. між позивачкою та відповідачем, від іменіякого на підставі довіреності діяв ОСОБА_6 , укладено договір поділу вказаної квартири,що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем її частки, згідно умов якого позивачка та відповідач погодили, що квартира АДРЕСА_1 ними під час зареєстрованого шлюбу й їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними, при цьому у зв`язку з поділом квартири, між ними право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, а замість цього вони набувають право спільної часткової власності, позивачкапродає 1/2 частку в праві власності на квартиру, відповідач її купуєза 1108616,00 грн. Посилаючись на те, що відповідач свідомо ввів її в оманущодо істотних умов укладеного між ними договорупроподіл майна, яке є спільного сумісного власністю, при цьому договір фактично не бувнаправлений на настаннявідповідних правових наслідків,її волевиявлення було відсутнє, позивачка вважає, щодоговірпідлягає визнанню недійсним,а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 12.08.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 23.06.2021 р. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою від 21.06.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду надійшлаписьмовазаяваїї представника,зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла письмова заява тавідзив на позов його представника, у яких останній виклав запереченняпроти нього, просив суд відмовитив задоволенні позову, а також розглянути справу за його відсутності.

Третя особав судове засідання не з`явилась,однак на адресу суду надійшли її письмові пояснення щодо позову, в яких остання виклала заперечення проти нього тапросила суд відмовитив задоволенні позову.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, щоз 27.03.2013 р. позивачка з відповідачем перебуваєу зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 30.03.2013 р. та копією свідоцтва про народження від 28.05.2015 р.,переклад яких на українську мовузасвідчено приватним нотаріусом у встановленому законом порядку.

12.08.2014 р. між ОСОБА_7 та позивачкою, від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_8 , укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_7 зобов`язується передатиу власність позивачки квартиру АДРЕСА_1 , а позивачка зобов`язується прийняти цю квартиру та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, зокрема 1687500,00 грн. (п.п.1, 3 договору).

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2014 р., позивачка на підставі вказаного договору 12.08.2014 р. зареєструвала за собою право власності на квартиру (номер запису про право власності 6652764).

Отже, позивачка придбала нерухоме майно та здійснила державну реєстрацію права власності під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, що жодною зі сторін не заперечується.

Разом з тим, 29.11.2018 р. між позивачкою та відповідачем, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_6 , укладено договір поділу вказаної квартири, що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем її частки, згідно умов якого позивачка та відповідач погодили, що квартира АДРЕСА_1 ними під час зареєстрованого шлюбу й їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру є рівними, при цьому у зв`язку з поділом квартири, між ними право спільної сумісної власності на квартиру припиняється, а замість цього вони набувають право спільної часткової власності, позивачка продає 1/2 частку в праві власності на квартиру, відповідач її купує за 1108616,00 грн.

Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.08.2020 р., відповідач на підставі вказаного договору 29.11.2018 р. зареєстрував за собою право власності на квартиру (номер запису про право власності 29178873).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка як на підставу для його задоволення, посилається на те, що відповідач свідомо ввів її в оману щодо істотних умов укладеного між ними договору про поділ майна, яке є спільного сумісного власністю, при цьому договір фактично не був направлений на настання відповідних правових наслідків, її волевиявлення було відсутнє, а тому вважає, що договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до частини 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьої, п`ятої, шостої ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України).

Також при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (висновки щодо застосування положень ст. 230 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду від 26.11.2020 р. у справі № 910/18618/19, від 01.12.2020 р. у справі № 910/18423/19, від 02.12.2020 р. у справі № 910/18056/19, від 09.12.2020 р. у справі № 910/18310/19, від 16.12.2020 р. у справі № 910/18599/19, від 23.12.2020 р. у справі № 910/18023/19, від 16.03.2021 р. у справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19).

Так, зі змісту оспорюваного договоруподілу квартири, що є спільною сумісною власністю з одночасним продажем частки квартири від 29.11.2018 р., судом встановлено, що поділ квартири, між сторонами, як співвласниками спільної сумісної власності, відбувається за їх спільним бажанням (п.2 договору), суму в розмірі 1108616,00 грн., за яку здійснено продаж 1/2 частки квартири, позивачка одержала у повному обсязі від відповідача до моменту підписання цього договору, ціна продажу відповідає дійсним намірам сторін (п.5 договору), сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України (п.12 договору), сторони підтверджують, що договір укладено не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, сторони однаково розуміють значення умов договору, зміст договору повністю відповідає дійсним намірам сторін, їх волевиявленню, правові наслідки укладення цього договору сторонам зрозумілі і відомі, у зв`язку з укладенням договору сторони не мають жодних претензій майнового характеру один до одного (п.15 договору).

Сторона позивача під час розгляду справи жодних заперечень з приводу того, що договір позивачкою не підписувався не висловлювали.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено обставин, які б свідчили про ведення її відповідачем в оману згідно зі ст. 230 ЦК України, зокрема не доведено самого факту обману, наявність в діях відповідача умислу та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Крім того, обґрунтовуючи недійсність укладеного з відповідачем договору, позивачка посилаєтьсяна те, що при укладенні правочинуу неї було відсутнє вільне волевиявлення, а також правочинне був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Однак, суд не приймає до уваги вказані доводи сторони позивача, оскільки у договорі визначено, що грошові коштипозивачкою, як продавцем, отримані до моменту його підписання, а відповідач на підставівказаногодоговору здійснив за собою реєстрацію права власності, що підтверджується відповідним витягом.

Водночас позивачка, підписавши оспорюваний договір, що нею не заперечувалось, підтвердиласвоє волевиявлення на його укладення.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивачки з приводу того, що укладений 12.08.2014 р. нею з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири фактично був договором дарування,а також, що квартиру за цим договором вона придбала за власні кошти, оскільки вказаніобставини ні змістом договору, ні матеріалами справи не підтверджуються.

Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду викладенийу постанову від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що обставини,на які посилається позивачка, як на підставу для визнання договору поділу квартири недійсним та відповідно похідної від цієї вимоги про скасувати рішення державного реєстратора, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд приходитьдо висновку,що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєніна Ольга Олександрівна, про визнання договору недійсним та скасування рішення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: