Справа № 740/4760/20
Провадження № 2/740/20/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Ковальової Т.Г.,

за участі секретаря судового засідання Дьоміної Н.А.,

з участю:позивачки - ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Салій О.О.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Івашка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні права приватної власності шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником вказаного житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого у АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.11.2016, у якому зареєстрована вона разом з дочкою ОСОБА_3 , 2013 року народження.

З 14 лютого 2013 року по 24 грудня 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4 .

За час спільного проживання відповідач неодноразово застосовував відносно неї фізичне насильство. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у належному їй будинку, при цьому, застосовуючи фізичне насильство, змусив її з дітьми залишити будинок. На цей час вона проживає з двома дітьми у будинку своїх батьків.

Договірних відносин між нею та відповідачем з приводу користування житлом не має, відповідач не є членом її сім`ї, без її згоди розпоряджається належним їй майном, добровільно залишити будинок не бажає. У зв`язку з викладеним вона не може у повній мірі здійснювати всі повноваження щодо розпорядження майном, а тому змушена звернутися до суду з цим позовом.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнає та зазначає, що спірний житловий будинок був побудований ним за його власні кошти за допомогою робітників, найнятих ним за його кошти та кошти його батьків, під час перебування у шлюбі з позивачкою. У будинок він вселився як власник будинку та як чоловік своєї дружини і ці обставини носили постійний характер. На цей день він продовжує проживати у будинку, там перебувають його речі, він ніс та несе витрати по його утриманню, вважає, що не втратив право на проживання у будинку і це право є беззаперечним.

Позивачка добровільно самостійно залишила будинок, він не перешкоджав їй користуватися житлом. Зазначає, що він не має іншого житла та іншого місця проживання.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у 1991 році була надана її батьку ОСОБА_5 для індивідуального житлового будівництва, на якому він за власні кошти побудував двоповерховий будинок, у який вони вселилися з відповідачем та малолітньою дитиною за згодою батька у 2015 році, а у 2016 році батько їй подарував вказаний будинок. ОСОБА_2 звертався з позовом до суду до неї та ОСОБА_5 про визнання недійсним вказаного договору дарування та визнання за ним права власності на 1/2 частку будинку, як на спільне сумісне майно подружжя, але рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29.06.2022 йому було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.12.2022 вказане рішення залишено без змін і набрало законної сили, тому у відповідача відсутні законні підстави для проживання у будинку.

Після розірвання шлюбу з відповідачем 24.12.2019 вони продовжували проживати однією сім`єю з відповідачем і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась друга спільна дитина, але ще восени 2020 року вона перейшла жити до своїх батьків через неналежну поведінку відповідача, який зловживає спиртними напоями, застосовував до неї фізичне насильство, чим лякав дітей. Вона вимушена була викликати працівників поліції. ОСОБА_2 займається ремонтом автомобілів у прибудованому до будинку гаражу і не має наміру виселятися у добровільному порядку.

Зазначає, що відповідач має на праві власності 1/3 частку однокімнатної квартири у м.Ніжині.

Представник позивачки адвокат Салій О.О. у судовому засіданні підтримала позов за викладених у ньому обставин, зазначивши, що у відповідача відсутні законні підстави для набуття права проживання у власному будинку ОСОБА_1 і він має на праві власності 1/3 частку однокімнатної квартири.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що з 14 лютого 2013 року по 24 грудня 2019 року він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу судом відносини як чоловіка і дружини між нами не припинилися і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився спільний син ОСОБА_6 .

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 її батько подарував їм, як родині, земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Спірний будинок побудований ним від будівництва фундаменту до введення в експлуатацію за час шлюбу з ОСОБА_1 для проживання родини за його особисті кошти. Будівельні роботи виконувалися за участі робітників, найнятих ним за його особистий рахунок. У 2014 році він закінчив розпочате у 2013 році будівництво вищезазначеного житлового будинку, який має два поверхи - три житлові кімнати на другому поверсі і дві житлові кімнати на першому поверсі. Також побудовано два гаражі для заняття ним діяльністю по ремонту автомобілів.

Вказує, що у спірному будинку, в якому він проживає, знаходяться його особисті та спільні з колишньою дружиною речі, а саме: холодильник, два телевізори, пральна машина, столи, ліжка, шафи. Також у будинку зберігається музична апаратура, інструменти і інші речі, належні йому, його батькам та брату.

ОСОБА_1 і дітей він не виганяв з будинку, не перешкоджає їх вселенню і проживанню у будинку. Він протягом більше року зовсім не вживає спиртні напої.

Він не має іншого житла для проживання, оскільки у однокімнатній квартирі, де він зареєстрований, проживає його мати та молодший брат.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що він є братом відповідача, який проживає у будинку, який він будував для своєї сім`ї. У однокімнатній квартирі ОСОБА_2 зареєстрований, але давно там не проживає із-за відсутності належних житлових умов, так як в цій квартирі проживає їх мати та він.

Свідок ОСОБА_8 показав, що він є батьком ОСОБА_2 . З невісткою позивачкою по справі - у нього гарні стосунки. Він спілкується з онуками. На початку відносин його сина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вони проживали на орендованій квартирі. Потім у селі Ніжинське надавали земельні ділянки під будівництво і батько позивачки ОСОБА_5 взяв ділянку під будівництво, на якому у майбутньому було побудовано спірний будинок спільними зусиллями. Вони брали участь у будівництві усього будинку. Мається два гаражі, які спеціально облаштовані для ремонту ОСОБА_2 автомобілів, чим він весь час займався, заробляючи кошти для будівництва будинку, у якому він проживає. З приводу їх сімейних відносин він достеменно не обізнаний.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.1,2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно ст.12, 13, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно п.6 ч.1 ст.13 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Права членів сім`ї власника житла на користування цим житлом передбачені у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім39ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу, - дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тобто, необхідно вирішувати питання про співвідношення прав учасників справи, передбачених ст.391, 395, 405, 406 ЦК України, та статтями 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

У справі «Прокопович проти росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи з принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, тобто виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності та бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова від 18 січня 2023 року у справі №442/810,22, провадження №61-8377 св 22).

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням.

При вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 01 березня 2023 року по справі №296/1389/21.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства згідно пункту 6 частини третьої статті 2, статті 11 ЦПК України, забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

У судовому засіданні встановлено, що шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14 лютого 2013 року, розірвано 24 грудня 2019 року заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю і ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась друга спільна дитини, але восени 2020 року позивачка виселилася з будинку і проживає у своїх батьків.

Позивачці на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування, укладеним 25 листопада 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чумак Л.В., реєстровий номер 326.

Актом обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства та факту проживання незареєстрованих осіб від 06.11.2020 засвідчено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , 2013 року народження. ОСОБА_2 , 1979 року народження, фактично проживає без реєстрації (а.с.16).

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач зловживає спиртними напоями, застосовував до неї фізичне насильство, перешкоджав користуватися належним їй будинком та створював умови, неможливі для спільного проживання в одному будинку, не підтверджені у судовому засіданні належними та допустимими доказами.

Надана позивачкою довідка Ніжинського РВП ГУНП про те, що 20.08.2019 у відділі поліції зі служби 102 зареєстровано її повідомлення про те, що 20.08.2019 о 00-15 год за адресою: АДРЕСА_2 , яке не є її місцем проживання, її чоловік у стані алкогольного сп`яніння вибиває двері у будинок її батьків, куди вона втекла, а у будинку, де вона, проживає, залишилася 6-річна дитина і вона просить направити наряд поліції, не є беззаперечним доказом створення відповідачем неможливих умов для спільного проживання та перешкоджання їй у користуванні будинком. (а.с.14).

Позивачка не зверталася до суду з позовом стосовно перешкоджання їй у користуванні належним їй будинком.

Встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2022, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 08.12.2022, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку і визнання недійсним договору дарування вказаного житлового будинку, укладеного 25 листопада 2016 року, - відмовлено, але при вирішенні питання щодо виселення ОСОБА_2 суд враховує, що вказаними судовими рішеннями встановлено, що спірний будинок створено за рахунок спільної праці і грошових коштів сторін (переважно ОСОБА_2 ) на земельній ділянці, виділеній під забудову ОСОБА_5 , але оскільки між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 не укладався договір, згідно з яким ОСОБА_2 набуває (набуде) право власності на частину спорудженого ними будинку у зв`язку з участю в його будівництві, то будівництво і прийняття в експлуатацію цього будинку не створило для ОСОБА_2 права приватної власності на його частину.

Судом встановлено та не спростовано позивачкою, що відповідач вселився до спірного будинку як член сім`ї та за згоди власника, тривалий час проживає у будинку, тобто він має тривалий зв`язок з будинком з початку його забудови як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Будинок має два поверхи загальною площею 220,8 кв. м, з них п`ять житлових кімнат житловою площею 107,2 кв.м, що свідчить про можливість проживання у ньому кількох осіб різної статі.

Суд вважає, що необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачки на житловий будинок та права на проживання у ньому відповідача, який вже і не є членом сім`ї власника житла, проте проживає у будинку тривалий час, де займається трудовою діяльністю по наданню послуг по ремонту автомобілів у гаражах, спеціально облаштованих для цього під час будівництва будинку.

Реєстрація за ОСОБА_2 на праві власності у порядку приватизації житла 1/3 частки однокімнатної квартири, з якою він давно втратив зв`язок, не свідчить про наявність у нього належного, відповідного санітарно-гігієнічним нормам житла у розумінністатті 8 Конвенції, враховуючи, що у цій квартирі проживає мати ОСОБА_2 та його брат, які є співвласниками житла.

У даному випадку право позивачки на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, оскільки це стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.

Сам факт належності ОСОБА_1 на праві власності житлового будинку, який призначався для проживання всієї сім`ї, не є передбаченою законом підставою для виселення ОСОБА_2 .

Керуючись ст.41, 47 Конституції України, ст.13, 15, 317, 319, 383, 386, 391, 405, 406 Цивільного кодексу України, ст.12, 13, 76, 78, 81, 89, 137, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10 травня 2023 року.

Головуюча суддя Т.Г. Ковальова