ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1281/23 Справа № 212/183/21 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/183/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року, ухваленого у складі судді Козлова Ю.В., -

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 5000 доларів США; 2363,85 гривень - пені за несвоєчасне не виконання зобов`язань; 589,47 гривень - 3% річних.

В обґрунтування вимог зазначив, що 15.08.2020 року між ним (позивачем) та відповідачем був укладений договір позики на суму 2400 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позивачу, згідно домовленості між ними, яка була закріплена у розписці, до 01.10.2020 - 3000 доларів США, та до 15.11.2020 ще 2000 доларів США, загалом 5000 доларів США. Останнім днем повернення коштів, за умовами договору, є 15.11.2020 року. 04.01.2020 позивач звернувся з письмовою претензією, однак ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором не виконав і кошти не повернув. У зв`язку з цим він був вимушений звернутись до суду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу 5000 доларів США; 3% річних - 589,47 гривень, понесенні витрати по справі 1439,35 гривень.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що йому не було жодного разу повідомлено про виклик до суду. Обидва листи суду від 01.07.2021 року і від 14.07.2021 року були повернуті Укрпоштою без належного вручення, хоча він (відповідач) постійно проживає за вказаною в листах адресою. Ніяким іншим чином він в судове засідання не викликався. Вважає, що бездіяльність суду першої інстанції і Укрпошти призвели до того, що він не міг вчасно ознайомитися з позовом і матеріалами справи, надати відзив, заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи боргової розписки, та прийняти участь в судовому засіданні. В рішенні суд зазначає, що між ОСОБА_3 та Платоновим укладено договір позики, посилаючись при цьому на розписку від 15.08.2020 року, за якою Платонов получив від Куцого 2400 доларів США. При цьому надалі Платонов має повернути Куцому не отриману грошову суму у розмірі 2400 доларів США, а збільшену - у розмірі 5000 доларів США. Але розписка не містить будь якого посилання про підстави нарахування додаткового доходу (процентів, штрафів, інших нарахувань) у сумі 2600 доларів США, ні будь-яких умов іншого договору про підстави додаткового нарахування на користь позикодавця Куцого додаткових сум. Це вказує на суперечливість тексту розписки, що не досліджено судом першої інстанції, який на цю обставину уваги не звернув. На його думку, суд мав врахувати те, що відповідачем за розпискою було отримано лише 2400 доларів, тому стягненню підлягає саме ця грошова сума. Щодо визначення ціни позову в доларах США та щодо рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми заборгованості в іноземній валюті зазначає, що згідно ч.1 ст.524 ЦКУ, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Позивач мав визначити суму стягнення в гривнях по офіційному курсу НБУ на час подання позову і суд мав вирішувати цей спір, стягуючи заборгованість не в доларах а в гривнях. Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, розглянув справу поверхнево, неповно, його висновки не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в порядку ст.376 ЦПКУ. До того ж, справу було розглянуто судом, за відсутності відповідача не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (п.3 ч.3 ст.376 ЦПКУ).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону та є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 26 липня 2021 року судом першої інстанції цивільна справа №212/183/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу розглянута у відсутність відповідача та по справі постановлено заочне рішення.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Відповідно до частин 1-5 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

За пунктом 1 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що судом не дотримано даних вимог процесуального закону, оскільки відомості щодо належного повідомлення відповідача по справі про її розгляд 26 липня 2021 року в матеріалах відсутні.

Так, суд першої інстанції направляв відповідачу кореспонденцію за адресою АДРЕСА_1 . Однак всі листи направлені судом були повернуті без вручення відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Дана причина повернення судових відправлень з повідомленнями про час та місце розгляду справи судом не свідчить про саме належне повідомлення відповідача у розумінні наведених вимог ЦПК України.

В апеляційний скарзі ОСОБА_2 зазначає, що про існування судової справи йому не було повідомлено. При цьому ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року йому було відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення не зважаючи на те, що він не був обізнаний про розгляд справи судом.

Апеляційний суд зазначає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не переконався у належному повідомленні відповідача не тільки про дату та час розгляду справи, а й про обізнаність відповідача про існування даної цивільної справи в суді.

Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).

Згідно положень ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме розгляд за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Вирішуючи справу по суті позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до письмової розписки від 15.08.2020 року, ОСОБА_1 надав, а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 2400 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язувався повернути кошти до 01.10.2020 року в розмірі 3000 доларів США, до 15.11.2020 повернути ще 2000 доларів США.

Крім того, позивач надав претензію на ім`я ОСОБА_2 від 04 січня 2021 року, у якій зазначив, що станом на 04.01.2021 року зобов`язання за розпискою від 15.08.2020 року не виконано, борг не повернуто.

При поданні позову 13 січня 2021 року позивач також зазначив, що зобов`язання не виконано, борг не повернуто, відповіді на претензію не отримано, та зазначив, що Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач допустив утворення простроченої заборгованості, тому має право на стягнення заборгованості позики із штрафними санкціями, передбаченими ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Встановлено, що 15.08.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально договір позики, що підтверджується оригіналом розписки, наявним у позивача, згідно якої ОСОБА_5 надав, а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 2400 доларів США. ОСОБА_2 зобов`язувався повернути кошти до 01.10.2020 року в розмірі 3000 доларів США, до 15.11.2020 повернути ще 2000 доларів США

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

Апеляційний суд частково приймає довід апеляційної скарги щодо суперечливості тексту розписки з огляду на наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач не надав допустимих та достовірних доказів, на підтвердження того, що він не підписував оспорюваний правочин чи не отримував грошових коштів у розмірі 2400 доларів США, як зазначено у розписці.

Однак, визначаючи суму до стягнення, необхідно виходити з правової природи договору позики, адже ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 саме 2400 доларів США. Решта сума коштів (2600 дол. США), яку позивач простить стягнути з відповідача на думку колегії не є зрозумілою. Тобто правова природа різниці (2600 доларів США) між позиченими коштами та коштами заявленими ОСОБА_1 в позові до стягнення в договорі не конкретизована (відсотки, штрафні санкції чи інше), що в свою чергу позбавляє можливості дійти правильного висновку на якій правовій підставі з відповідача слід стягнути на користь позивачу зазначену суму.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що стягненню на користь позивача підлягає саме сума у 2400 доларів США, яка фактично була надана у позику і доводи скарги в цій частині є слушними.

Щодо доводу апеляційної скарги про можливість стягнення боргу в іноземній валюті, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Даний правовий висновок відповідає висновку, викладеному у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за умовами договору позики виконував не належним чином, позивач має право на стягнення заборгованості у розмірі 5000 доларів США, як передбачено умовами договору від 15.08.2020 року.

Крім того, вбачається, що позивачем також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити всю суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, що також узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18, від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц.

Виходячи зі змісту позовних вимог, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для стягнення на користь позивача 3% річних виходячи з присудженої суми у 2400 доларів США в межах заявлених ним вимог (за період з 15.11.2020 по 04.01.2021, тобто за 51 день), що становить 10,06 доларів США (2400 доларів США х 3% х 51 днів: 100% : 365 днів)

Позивач також просив стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 2363,85 грн.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно зі ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому ст.4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Апеляційний суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як встановлено із матеріалів справи за не виконання зобов`язання в розписці від 15.08.2020 року розмір пені не визначався.

За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 2363,85 грн.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції на підставі п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України, та задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням фактично присуджених сум, зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 685,18 грн., сплачених позивачем за подання позовної заяви, а також з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1121,86 грн., сплачених відповідачем за подання апеляційної скарги. Тому, застосовуючи взаємозалік, остаточно слід визначити до стягнення суму 436,68грн. різниці судового збору, які слід стягнути з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 липня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) доларів США; 3% річних у розмірі 10 (десять) доларів США 06 центів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 436 (чотириста тридцять шість) грн. 68коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: