Справа № 639/1003/22
Провадження №2/639/313/23

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
головуючого: Рубіжного С.О.,
за участю секретаря Волкової С.І.,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши в судовому засіданні у залі суду в місті Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що з 16 листопада 2017 року по 01 грудня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем по справі. Відповідно до умов трудового договору була прийнята на роботу на посаду інженера по підготовці виробництва. Роботодавець не виконував свої обов`язки в частині виплати заробітної плати. 01.12.2021 була звільнена з ТДВ «РОСС» за власним бажанням за ст. 38 Кодексу законів про працю України, однак при звільнені не була виплачена заробітна плата у вищезазначеному розмірі. Внаслідок чого було порушено ії права, що стало підставою звернення до суду.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без руху та надано термін на усунення недоліків.
12.07.2022 року, на виконання ухвали позивачем усунуто недоліки.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі Призначено судове засідання.
11 серпня 2022 року на електронну адресу суду надійшов відзив представника ТДВ «РОСС», яв якому остання просила відмовити у задовленні позову, посилаючись на недовединність доводів.
Ухвалою Жовтневого районного суду від 11 серпня 2022 року витребувано у Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» довідку про нараховану та виплачену заробітну плату ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 01.02.2021 по 28.02.2021 та за період з 01.05.2021 по 01.12.2021 включно.
Зазначена ухвала суду Товариством з додатковою відповідальністю «РОСС» не виконана, докази суду не надані.
22 серпня 2022 року на адресу суду позивачка направила відповідь на відзив, в якому не наполягала на стягненні моральної шкоди та просила долучити довідку форми ОК-5 .
Ухвалою суду в судовому засіданні прийнято подану заяву як уточненні позовні вимоги та відповідний доказ.
Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Пояснила що, на протязі всього терміну роботи на підприємстві їй нараховувалась мінімальна заробітня плата, що було їй озвучено усно, жодного разу розрахункового листа надано не було. Заробітня плата виплачувалась з великою затримкою. На стягнення моральної шкоди не наполягала. Зазначила, що фактично просить стягнути заборгованість по заробітній платі та витрати на провничу допомогу. Додатково зазначила, що вона зверталась до ГУ Держпраці у Харківській області з метою отримати документи щодо наслідків перевірки щодо додержання вимог законодавства про працю відповідачем, на що ій відповіли відмовою та пояснили про обов`язок роботодавця доведення в суді щодо виплати заробітної плати.
Представник відповідача Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» - адвокат Хряк А.О., в судовому засіданні заперечувала протии задоволення позову, вважає його необґрунтованим та безпідставним, посилаючись на обставини викладені у відзиві, пояснила що надати витребувані довідки немає можливості, оскільки відповідно до наказу №7-к від 24.02.2022 директора ТДВ «РОСС» зупинено ведення діяльності підприємства з 24.02.2022 до моменту закінчення дії воєнного стану; оголошено простій на зазначений період. На підприємстві відсутні працівники. Зазначила, що в лютому 2021 року заробітна плата не нараховувалась позивачу. Оскільки останьою було подано заяву на відпустку без збереження заробітної плати, посилаючись на копію заяви, яка не була долучена до відзиву та не заявлялось клопотання про доручення як доказ до справи. При цьому дана заяву на відпустку була оглянута судом та позивачем, яка зазначила, що цю заяву вона не подавала, вона є підробленою. Додатково посянила, що дійсно в грудні 2021 року ГУ Держпраці у Харківській області було проведено перевірку та видано припис на усунення недоліків, проте які недоліки саме існували їй невідомо як представнику, посилаючись на ті обставини, що на підприємстві простій та неможливо отримати відповідні документи. На підставі чого просила відкласти розгляд справи для отримання копії припису, додавши до клопотання відповідь Товариства на припис про усунення недоліків від 18.01.2022 за № 18/01-1. Просила відмовити в задоволенні позову за недоказаністю заявленх вимог та на порушення строків звернення до суду.
В задоволенні клопотання судом було відмовлено, оскільки справа перебуває в провадженні тривалий час, та у представника та посадових осіб Товариства було достатньо часу для отримання відповідних документів
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані та долучені до матеріалів докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.
Статтею 233 КЗпП України, в редакції на час виникнення спору та звернення до суду, передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.
Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості за заробітною платою, така позовна вимога може бути пред`явлена працівником без обмеження будь-яким строком.
Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ч.1ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, положення якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 надано офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України, та зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно із ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.
Як передбачено ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
У судовому засіданні було встановлено, що на підставі наказу від 15.11.2017 року № 51-к ОСОБА_1 прийнято на посаду інженера по підготовці виробництва.
Наказом № 33-к від 01 грудня 2021 року позивача було звільнено за власним бажанням, за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с. 15-19)
Позивач зазначає, що у день звільнення з нею не було проведено кінцевого розрахунку.
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, форми ОК-5 від 11.08.2022 року на ім`я позивача, в 2021 році страхові внески сплачені лише за березень, квітень та грудень, що підтверджує доводи позивача, яка зазначила що нарахування та виплата заробітної плати не відбувалась (а.с. 71-73).
Як зазначено позивачем, в січні вона перебувала у відпустці, з 01.03.2021 по 01.12.2021 вона працювала. Заборгованість по заробітній платі за березень та квітень їй було виплачено в грудні 2021 року та в цьому ж місяці їй було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку.
З відповіді начальника Головного управління Держпраці у Харківській області управління з питань праці від 22.02.2022 №Д-102/Д-138/02.04/12-08/1770 вбачається, що в грудні 2021 року на ТДВ «РОСС» було здійснено позаплановий захід державного контроля щодо додержання вимог законодавства з питань праці та складено акт і припис, де знайшли відображення порушення вимог статті 97, ч.1 ст. 115 КЗпП, ч. 1 ст. 24 ЗУ №108, ст.25, ст.26 ЗУ №504 «Про відпустку» з боку посадових осіб ТДВ «РОССО». Розяснено Демченко, що якщо вона вважає свої прва порушеними відповідно до вимог статі 3 ЦПК України, за захистом порушеного права має звернутися до суду в порядку цивільного судочинства шляхом подання позовної заяви. (а.с. 117).
З наданої відповіді вбачається , що позивач неодноразово зверталась до контролюючих органів щодо порушень законодавства про працю з боку раблтодавця.
При звільненні працівників записи про звільнення робітників заносяться в трудову книжку, в особову картку та в журнал руху трудових книжо на підприємстві у день звільненняз обов`язковим ознайомленням під підпис фізичної особи.
Співробітники за власним бажанням ініціюють своє бажання піти у відпустку без збереження заробітної плати на період карантину згідно Постанови Кабінету міністрів України від 11 березня 2020 року №211. При звільненні робітників підприємство здійснює повний розрахунок з працівниками, тобто заборгованість перед звільненими відсутня (а.с. 106).
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6,7 ст. 84 ЦПК України, будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.
За змістом ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як унормовано приписами п.п. 2,4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 ст. 44 ЦПК України).
Проте зазначені положення ЦПК України при розгляді трудових спорів повинні застосовуватися лише у межах можливого для сторони - працівника. Саме у роботодавця знаходиться більша частина доказів, причому досить велику кількість документів роботодавець оформляє не тому, що, користуючись своїми правами і диспозитивними нормами права, вирішив зафіксувати свій статус, а тому, що закон прямо зобов`язує його оформляти їх. Оскільки письмові докази повинні знаходитися у роботодавця, саме на нього і має покладатися обов`язок по їх наданню. Тому тягар доведення виплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця.
Відповідач, не подаючи на вимогу суду відповідний доказ, не спростовує в такий спосіб твердження позивача, а суд в такому випадку може оцінити обставину, для з`ясування якої витребувався доказ. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновком, зробленим Верховним судом в постанові від 17 липня 2018 року по справі №915/1145/17.
Таким чином, судом встановлено, що у відповідача існує заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 01.02.2021 по 28.02.2021, та у період з 01.05.2021 по 01.12.2021 включно. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували відсутність заборгованості по заробітній платі, на підставі чого трудові права позивача підлягають захисту у повному обсязі, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заробітна плата.
Суд критично оцінює доводи представника позивача про необізнаність всіх обставин справи, посилаючись на воєнний стан та встановлення простою на товаристві.
Позиція, яка викладена у відзиві на позов з посиланням на те, що позивачем не доведено та не підтверджено доказами заявлені вимоги, суперечать вимогам законодавства щодо доказування у справі, про що судом наведено вище.
Посилаючись вибірково на такі докази, як заява позивача на відпустку у лютому 2021 року без відповідного наказу та яка не долучена до матеріалів справи, відсутність припису Держпраці, на який товариством надано відповідь 18.01.2022. суд також оцінює критично.
Як вбачається з копії відповіді на припис Держпраці, вона зроблена за допомогою фото фіксації, що вказує на доступ до інших документів, про відсутність яких зазначає представник відповідача.
Надавши відповідь на припис він повинен бути у роботодавця, а за його відсутністю сторона має право використовувати процесуальне право на витребування доказів. Відповідних клопотань не заявлено та не було наведено у відзиві взагалі всіх обставин, щодо перевірки дотримання товариством вимог законодавства про працю
Згідно ордеру адвоката Хряк А.О.. виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 11.08.2022 укладеного з відповідачем, керівництво повинно було довести всі обставини справи. Сама необізнаність представника відповідача вказує на неналежне виконання відповідачем процесуальних обов`язків та реалізацію процесуальних прав.
Стороною відповідача взагалі не наведено обставин щодо підстав не нарахування та невиплати заробітної плати, або протилежне, що вказувало на безпідставність заявлених вимог або виплату заробітної плати.
Відповідно до статті 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державнй бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень.
Відповідач зазначила, що їй нараховувалась мінімальна заробітна плата, що не було спростовано представником відповідача.
Відповідно до п. 167.1. ст. 167 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Податковим кодексом України, визначений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку й ніших платежів до бюджету .
Статтею 237-1 КЗпП України, визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Позивачем не наведено належних доводів щодо завдання моральної шкоди та в судовому засіданні позивач не наполягала на задоволенні ції вимог, тому позові в цій частині задоволенню не підлягає.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року.
Судом встановлено, що 28.12.2021 року між ТОВ «Юридичний центр Вердикт Капітал» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання юридичних послуг №ВП-354 та додаткова угода від 30.12.2021.(а.с. 118, 119).
Згідно акту про надання юридичних послуг від 30.12.2021 вартість наданих послуг складає 11 800 грн., які були сплачені позивачем відповідно до фіксальних чеків від 28.12.2021 та 30.12.2021 (а.с. 120).
Пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Вирішуючи питання про розмір витрат, вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, тому розмір витрат зменшуються судом на 50 відсотків. Враховуючи категорію справи, ії складність, виконану роботу, а саме складання позову. Клопотаня про витребування доказів та доведення в судовому засіданні зверненя позивачем зі скаргами та заявами до контролюючих органів, і складанні таких документів входить до переліку договору про надання правової допомоги, стягнення витрат на правничу допомогу під час розгляду справи судом визначається в розмірі 5000 грн.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» , з відповідача підлягає стягненню на користь держави, судовий збір в сумі 992,40 грн..
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 5 , 13, 76-81, 133, 141, 265, ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ :
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платіу сумі 48 000 (сорок вісім тисяч) гривень 00 (дев`яносто шість) копійок з подальшим утриманням прибуткового податку й інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «РОСС» на користь Держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменуваннясторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання, АДРЕСА_1

Відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «РОСС», , зареєстроване місце знаходження: м. Харків, вулиця Велика Панасівська, буд. 129.

Повний текст рішення складено 30.01.2023.

Суддя: С.О. Рубіжний