Справа № 487/8103/21
Провадження № 2/487/414/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2023 року місто Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі: головуючого судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., представника позивачів адвоката Істоміної К.В., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Грипачевської О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради про визнання недійсним рішення та свідоцтва про надання у власність земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися 15.11.2021 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради, в якому просили: визнати недійсним рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по заводському району міста Миколаєва» в частині надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 747 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане 20.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на земельну ділянку площею 0,0747 га, кадастровий номер :03:010:0056, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачів ОСОБА_4 , якому за життя належало 23/90 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 . 19.01.2012 року відповідач ОСОБА_1 , який є рідним братом померлого, отримав в Третій Миколаївській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після смерті батька позивачів на 23/100 часток вказаного домоволодіння. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2014 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Розмір частки складає 1/1. Рішенням Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по заводському району міста Миколаєва» (пункт 26.3 рішення) ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку загальною площею 747 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . В подальшому свідоцтво про право на спадщину, яке було видане ОСОБА_1 на 23/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті батька позивачів рішенням Заводського районного суду міста Миколаєві від 23.03.2020 року було визнано недійсним та визнано за позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на 23/90 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , по 23/180 часток за кожним. Таким чином, документи, на підставі яких ОСОБА_1 отримав у власність всю земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , були в подальшому визнані судом недійсними. У зв`язку з чим рішення Миколаївської міської ради в частині надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 747 кв.м. повинно бути визнано недійсним. Враховуючи те, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 23/90 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 , то мають право на 23/90 часток земельної ділянки, площею 0,0747 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Приватизація всієї земельної ділянки тільки ОСОБА_1 порушує право позивачів на користування земельною ділянкою і право на приватизацію вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 17.11.2021 року було відкрито провадження у справі; витребувано у Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області належним чином засвідчену копію спадкової справи, яку було відкрито після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріали спадкової справи №49/2012 щодо майна померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано до суду 22.12.2021 року.

Відповідачем ОСОБА_1 було подано відзив на позову заяву, відповідно до якої ОСОБА_1 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначено, що він 19.01.2012 року отримав в Третій Миколаївській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину після смерті рідного брата ОСОБА_4 на 23/100 часток вказаного домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2014 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Розмір частки складає 1/1. Рішенням Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по заводському району міста Миколаєва» ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку загальною площею 747 кв.м. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Отже, відповідач ОСОБА_1 вважає, що він на законних підставах володіє вказаною земельною ділянкою. Крім того, відповідач заперечує проти орієнтовного розрахунку витрат в розмірі 908 гривень та витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень, оскільки є інвалідом першої групи по зору, отримує пенсію в розмірі 2200 гривень на місяць, має скрутне матеріальне становище.

Відповідачем Миколаївською міською радою було подано відзив на позову заяву, відповідно до якої Миколаївська міська рада позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначено, що пунктами 26, 26.1, 26.2, 26.3 рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки загальною площею 747 кв.м., зарахувавши її за функціональним використання до земель житлової забудови для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 на надано її у власність ОСОБА_1 . Відповідно до змісту проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 вбачається про наявність документів (погоджень): висновок ГУ Держземагентства у Миколаївській області Управління Держземагентства у Миколаївській області від 14.04.2014 року №390, документи, що підтверджують право власності. Згідно висновку ГУ Держземагентства у Миколаївській області Управління Держземагентства у Миколаївській області від 14.04.2014 року №390 погоджено відведення ОСОБА_1 у власність земельну ділянку загальною площею 0,0747 га під житловою забудовою одно та двоповерховою (0,0275 га - капітальна, 0,0006 га - тимчасова забудова, 0,0466 га - прибудинкова територія), за рахунок її до земель міста, не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель житлової забудови для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 . Обмеження у використанні земельної ділянки, згідно додатку 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 року №1051, відсутні. Крім того, в документах, які лягли в основу прийняття вказаного рішення Миколаївської міської ради, наявні свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.10.2012 року, свідоцтво про право на спадщину від 08.09.1975 року №132, свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.09.2000 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.06.1995 року, свідоцтво про право на спадщину за законом від 2.01.2012 року, свідоцтв про право на спадщину, технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок. Враховуючи викладене вище, проект землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки мав погодження, які передбачені вимогами статті 50 Закону України «Про землеустрій» та статті 8 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 26.05.2004року №677 та документи, які підтверджують право власності. Таким чином Миколаївська міська рада мала тільки один варіант правомірної поведінки - затвердити ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 . З огляду на викладене Миколаївська міська рада просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачами було подано відповідь на відзив Миколаївської міської ради в якому зазначено, що відповідач Миколаївська міська рада вважає, що позов не підлягає задоволенню, так як єдиним варіантом правомірної поведінки Миколаївської міської ради було затвердження ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки останній надав всі необхідні для затвердження документи. Однак, позовні вимоги обґрунтовані тим, що правовстановлюючий документ, поданий ОСОБА_1 , а саме: свідоцтво про право на спадщину від 19.01.20123 року був визнаний недійсним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.03.2020 року, що є самостійною підставою для визнання недійсним оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.10.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Істоміна К.В. позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні змісту пред`явленого позову.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Грипачевська О.М. проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним, причин неявки суду не повідомив.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції від 15.01.2009 року, актовий запис за № 17. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 23/100 часток в праві спільної часткової власності домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.01.2012 року №29458109 наданим Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою, після смерті ОСОБА_4 була зареєстрована спадкова справа №49/2012. Спадкова справа була відкрита за заявою ОСОБА_1 , рідного брата спадкодавця. В заяві ОСОБА_1 зазначив, що спадщину він прийняв та інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, немає.

19.01.2012 року Третьою миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 видане Свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим № 1-86 після смерті його рідного брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на 23/90 часток в праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

13.12.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївської міської ради з заявою про оформлення правових документів на земельну ділянку орієнтовною площею 743 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться в його користування для обслуговування житлового будинку, який належить йому на праві власності і передати земельну ділянку у власність.

Згідно пункту 3 витягу з рішення Миколаївської міської ради №28/30 від 16.05.2013 року громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 747 кв.м, із земель комунальної власності, з метою передачі її у власність для обслуговування індивідуального жилого будинку та господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_3 . Пункт 3 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин від 08.04.2013 року, протокол №87, на якому рекомендовано погодити та винести це питання на розгляд міської ради.

Згідно пункту 26 витягу з рішення Миколаївської міської ради №43/41 від 16.04.2014 року «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району міста Миколаєва» було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (кадастровий номер :03:010:0056) загальною площею 747 кв.м у тому числі 275 кв.м під капітальною забудовою, 6 кв.м під тимчасовою забудовою, 466 кв.м під прибудинковою територією, із земель комунальної власності, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 . Обмеження на використання земельної ділянки згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 року №1051, відсутні. Крім того, вказаним рішенням: дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки наданий рішенням міської ради від 16.05.2013 року №28/30 (пункт 26.1); продовжено ОСОБА_1 дію дозволу, наданого рішенням Миколаївської міської ради від 16.05.2013 року №28/30 на 6 місяців з дня прийняття рішення міської ради (пункт 26.2); надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 747 кв.м для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 (пункт 26.3). Пункт 26 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин від 04.08.2014 року, протокол №129, на якому рекомендовано погодити та винести це питання на розгляд міської ради.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.03.2020 року по справі №490/4974/19 було: визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2012 року, реєстровий № 1-86, видане Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 23/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 23/180 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 23/180 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаним рішенням було встановлено, що у спадкодавця ОСОБА_4 на момент його смерті було двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до рішень Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1232, 1233 та 1236 від 22.05.2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано статус дитини-сироти та направлено до інтернатного закладу на повне державне забезпечення до Очаківської загальноосвітньої школи-інтернату I-III ступенів Миколаївської обласної ради. Адміністрацією Очаківської загальноосвітньої школи-інтернату I-III ступенів Миколаївської обласної ради 26.03.2010р. та 25.04.2012р. було направлено листи до Третьої державної нотаріальної контори щодо врахування інтересів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по оформленню їх спадкових прав після смерті батька. Відповідно до інформаційної довідки № 197345432 від 23.01.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно спадкодавцю ОСОБА_4 належало 23/90 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . На момент відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 виповнилося 14 років, ОСОБА_3 - 13 років. Відповідач ОСОБА_1 умисно не повідомив державного нотаріуса про наявність інших спадкоємців першої черги після смерті брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тим самим отримавши все спадкове майно, як спадкоємець другої черги.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власті на 1/1 частин земельної ділянки з кадастровим номером :03:010:0056, державна реєстрація якої здійснена 21.05.2014 року Управлінням Дерземаганства Миколаївського району у Миколаївській області, площею 0,0747 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 . Підстава державної реєстрації: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 20.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області, державний реєстратор Тумилович О.В.

Разом з цим, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №237294147 та №237294010 від 16.12.2020 року співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким належать по 23/180 часток домоволодіння кожному згідно рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.03.2020 року по справі №490/4974/19.

Інші 67/90 часток в праві спільної часткової власності на домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 належать ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, приватизація всієї земельної ділянки тільки ОСОБА_1 порушує право позивачів на користування земельною ділянкою і право на приватизацію частини вказаної земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частини перша, друга статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав).

За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. В силу ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 ЦК України. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин, наявних у справі доказів, оскільки за приписами ст. 1268 ЦК України спадщина, яка складається з 23/90 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 належить його синам - позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (по 23/180 кожному), з часу відкриття спадщини, а саме: з 11.01.20009 року, то передача у власність всієї земельної ділянки площею 0,0747 га, кадастровий номер :03:010:0056, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 одноособово відповідачу ОСОБА_1 рішенням Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 та видача свідоцтва про право одноособової власності ОСОБА_1 №28302399 від 20.10.2014 року на вказану земельну ділянку порушує права позивачів. Отже, права позивачів підлягають захисту шляхом визнання недійсними рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 в зазначеній вище частині та свідоцтва про право одноособової власності ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 20.10.2014 року на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відновлення порушених прав позивачів іншим чином неможливе.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно пункту 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю І групи, звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 13, 76-81, 141, 211, 259, 263-265, 268, 353 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Миколаївської міської ради про визнання недійсним рішення про надання у власність земельної ділянки задовольнити.

Визнати недійсним рішення Миколаївської міської ради від 16.09.2014 року №43/41 «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району міста Миколаєва» в частині надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0747 га, кадастровий номер :03:010:0056, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , та свідоцтво про право власності ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , видане 20.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на земельну ділянку площею 0,0747 га, кадастровий номер :03:010:0056, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: Миколаївська міська рада, адреса: місто Миколаїв, вулиця Адміральська, будинок 20, .

Повне судове рішення складено 23.03.2023 року.

Суддя А.О. Темнікова