КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2367/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 753/7179/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Рейнарт І.М.

за участю секретарів судового засідання Грицишина А.А., Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги : ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними,

встановив:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_8 про визнання недійсним договорів купівлі-продажу садового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки під ним площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, що були укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровими номерами 1919 та 1921 відповідно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 з 10.05.2003 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . На підставі договору дарування від 21.03.2014 дружина набула у власність земельну ділянку загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу подружжя за спільні кошти побудувало на цій земельній ділянці садовий будинок, загальною площею 111,4 кв. м., який 26.08.2014 року зареєстрували на дружину. Внаслідок побудови будинку відбулося суттєве поліпшення земельної ділянки. Рішенням суду від 05.07.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. У травні 2018 року позивач дізнався, що його колишня дружина 03.11.2017 року відчужила на користь ОСОБА_1 садовий будинок та земельну ділянку під ним, підробивши 02.11.2017 його згоду як співвласника на відчуження нерухомого майна.

Позивач 02-03.11.2017 не перебував у м. Києві, нотаріальної згоди на продаж будинку не давав. Крім того, в ході досудового розслідування кримінального провадження було доведено підроблення ОСОБА_6 його підпису на нотаріальній згоді на продаж садового будинку. Позивач посилається на те, що оспорювані договори не відповідають його внутрішній волі і, відповідно, суперечить вимогам частини 3 статті 203 ЦК України, у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними, оскільки майно вибуло з його володіння як співвласника всупереч його волі. Тому просив визнати недійсними :

- договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим номером 1919;

- договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим номером 1921 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 1919.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що згода позивача на продажу будинку його колишньою дружиною ОСОБА_6 (односторонній правочин) недійсною в судовому порядку не визнавалась, недійсність (нікчемність) законом не встановлена. Звертає увагу на правову позицію, викладену у Постанові Верховного Суду від 23.06.2021 року у справі №537/3100/17.

Вказує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів відмови позивача від одностороннього правочину (згоди) на підставі ст. 214 ЦК України; такий односторонній правочин (згода) не визнаний недійсним та відсутні підстави його нікчемності. За таких обставин підстав вважати, що договір купівлі-продажу садового будинку на користь ОСОБА_1 укладений без згоди позивача, відсутні. Відповідно немає підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, недобросовісність контрагента за договором (покупця) не встановлена та позивачем належними і допустимими доказами не доведена. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що ОСОБА_1 не знала і не могла знати, що письмова і нотаріально посвідчена згода позивача на укладання купівлі-продажу садового будинку ним не підписувалася. Ця обставина була встановлена лише після проведення відповідної експертизи та вже після укладення оспорюваного правочину. Суд не врахував, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 , укладаючи договір зі свого боку, діяла не добросовісно, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення.

Звертає увагу суду, що садовий будинок та земельна ділянка, які стали предметом оспорюваних позивачем договорів, на даний час не належать покупцеві ОСОБА_1 , оскільки вони були відчужені на користь ОСОБА_8 , згідно з договором купівлі-продажу садового будинку і договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.04.2018 року. В подальшому садовий будинок, який є предметом оспорюваного договору, перейшов у власність іншої особи, а саме ОСОБА_3 , яка не є учасником даної справи.

За таких обставин, визнання недійсним договору щодо відчуження нерухомого майна недійсним не матиме наслідком повернення цього майна позивачеві, а тому не відновить порушеного права позивача, який вважає себе співвласником майна, відчуженого за оспореними договорами купівлі-продажу. З даного приводу Велика Палата Верховного Суду висловила думку, «що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (процесуальна економія). Крім того, згідно до п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі №925/642/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_3 , яка не є учасником справи, - ОСОБА_4 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що в серпні 2022 року ОСОБА_5 подав до суду інший позов з вимогами до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, скасування державної реєстрації та визнання права власності на цей садовий будинок (справа № 753/8852/22). Крім того, ОСОБА_6 також подала до Дарницького районного суду міста Києва позов з аналогічними вимогами до ОСОБА_3 (справа №753/12320/22).

В обох випадках, позови ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обґрунтовуються лише однією обставиною - оскаржуваним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року. Тобто, позивач ОСОБА_5 і відповідач ОСОБА_6 , які при розгляді цієї справи №753/7179/19 нібито були опонентами, вже при розгляді інших справ (№ 753/12320/22 і № 753/8852/22) діють разом і намагаються використати рішення суду першої інстанції по цій справі №753/7179/19 у інших судових справах для позбавлення ОСОБА_3 законного права власності на її садовий будинок.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року, який рішенням суду першої інстанції було визнано недійсним, можливо стосується садового будинку, який належить на праві власності ОСОБА_3 . Вважає, що при розгляді цієї справи суд першої інстанції прийняв рішення, яким вирішив питання про права, обов`язки та інтереси ОСОБА_3 без її участі, і про яке вона дізналася лише у грудні 2022 року.

При цьому, суду першої інстанції було відомо про те, що на момент розгляду цієї справи власником земельної ділянки і садового будинку була ОСОБА_3 і прийняття рішення по справі вплине на її права, обов`язки та інтереси. Однак, суд першої інстанції протиправно не залучив ОСОБА_3 до участі у розгляді цієї справи, що згідно положень п. 4 ч.3 ст. 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Вказує, що судом не було досліджено процедури, за якою відповідач ОСОБА_6 оформила свідоцтво про право власності на цей будинок. Судом також не було досліджено те, що садовий будинок було побудовано на земельній ділянці, яка була набута у власність відповідачем ОСОБА_6 в якості дару і належала їй на праві особистої приватної власності, у тому числі, на момент реєстрації права власності на садовий будинок. При цьому, з моменту отримання 21.03.2014 року відповідачем ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку і до моменту виготовлення технічного паспорту на будинок 07.07.2014 року та реєстрації права власності на нього 26.08.2014 року, земельна ділянка знаходилась постійно в особистій приватній власності відповідачки ОСОБА_6 . Тобто, для позивача ОСОБА_5 зазначена земельна ділянки і побудований на ній садовий будинок вважалися чужим майном. Таким чином, висновки суду першої інстанції і заяви позивача ОСОБА_5 щодо будь-якої його участі у придбанні садового будинку є необґрунтованими.

Вказує, що визнання відповідачкою ОСОБА_6 позовних вимог, без доведення позивачем ОСОБА_5 факту спільного придбання садового будинку, не може взагалі прийматися судом і бути покладеним в основу рішення, оскільки порушуються права ОСОБА_3 , адже цей позов і його визнання спрямований для невиконання відповідачкою ОСОБА_6 взятих на себе зобов`язань щодо продажу садового будинку.

Зазначає, що в матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували право власності позивача ОСОБА_5 на земельну ділянку та садовий будинок. Таким чином, позивач ОСОБА_5 ніколи не мав жодного права власності ні на земельну ділянку, ні на садовий будинок. Тобто, наявність чи відсутність згоди позивача на продаж садового будинку не має жодного юридичного сенсу і не впливає на право продажу садового будинку відповідачкою ОСОБА_6 .

Вказує, що позивачем ОСОБА_5 було заявлено позовні вимоги про визнання правочину недійсним, але без застосування наслідків недійсності такого правочину (тобто, щодо повернення цього майна). Таким чином, заявлення позивачем ОСОБА_5 позовних вимог про визнання недійсним правочину без застосування наслідків його недійсності є неефективним способом захисту прав як позивача, так і добросовісного набувача, який не передбачений законом, і такі обставини є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Однак, судом першої інстанції не було враховано релевантну судову практику, внаслідок чого було порушено і неправильно застосовано вищевказані норми матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Звертає увагу на те, що відповідно до інформації у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Шевченківський районний суд м. Києва виніс вирок по кримінальній справі №1761/8472/1, яким задовольнив цивільний позов позивача ОСОБА_5 про відновлення його прав і стягнув на його користь збитки у розмірі вартості садового будинку.

Фактично позивач, шляхом зловживання своїми правами і шляхом введення суду в оману, отримав згідно з вироком по справі №1761/8472/19 відшкодування вартості частини садового будинку, а у цій справі №753/7179/19 намагається протиправно створити умови для подальшого протиправного присвоєння майна.

Відповідач ОСОБА_1 ( яка 27 листопада 2019 року змінила прізвище на « ОСОБА_1 » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, про що надала копію свідоцтва про шлюб), будучи присутньою в судовому засіданні 22 червня 2023 року, підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 також підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представники особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 - ОСОБА_11 та ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити, скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_12 , будучи присутнім в судовому засіданні 22 червня 2023 року, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просив відхилити апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 з 10 травня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шепетівського міськуправління юстиції Хмельницької області 10.05.2003 (а.с. 8, т. 1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 липня 2017 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 08.08.2017 (а.с. 10-11, т. 1).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 набула у власність садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 26 серпня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві ( а.с. 9, т. 1).

03 листопада 2017 року між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким ОСОБА_6 відчужила на користь ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1 цього договору на земельній ділянці розташований садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., який належить ОСОБА_6 . Згідно з пунктом 2 відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клітко В. В. від 21.03.2014.

Покупець підтвердила, що на момент укладення цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, грошові кошти, які витрачались на придбання земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю, а є особистою приватною власністю ОСОБА_6 (пункт 13). Договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1921 ( а.с. 174-175, т. 1).

За договором купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року ОСОБА_6 відчужила на користь ОСОБА_1 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,60 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 950 000 грн.

Відповідно до пункту 12 договору він укладений за згоди колишнього чоловіка продавця, ОСОБА_5 на продаж садового будинку. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим № 1919 (а. с. 12 - 13, т. 1).

Письмова заява ОСОБА_5 від 02 листопада 2017 року про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною ОСОБА_6 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 за реєстровим № 265. (т. 1 а. с. 14).

Відповідно до висновку експерта № 8-4/1286 від 13.07.2018, виконаного судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Фандіковою К.Г. в ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження за № 0005621 від 18.05.2018, за ознаками кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України, підпис від імені ОСОБА_5 в графі «Підпис» та рукописний запис «ОСОБА_5» в графі підпис в оригіналі договору заяви ОСОБА_5 про надання згоди на укладення договору купівлі-продажу (здати в оренду, закласти) його колишньою дружиною ОСОБА_6 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від 02 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, за реєстровим № 265, виконаний не ОСОБА_5 (т. 1 а. с. 19-31).

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі № 761/8473/19 ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено їй покарання у виді: за ч. 3 ст. 190 КК України - 3 років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 358 КК України - обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 358 КК України - штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком - 2 роки, поклавши на неї виконання обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст.76 КК України ( а.с. 21-29, т. 1 ).

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 наприкінці жовтня 2017 року передала ОСОБА_13 копію паспорту та копію ідентифікаційного номеру колишнього чоловіка, а через деякий час ОСОБА_13 повідомила її, що вона зробила у нотаріуса заяву від колишнього чоловіка ОСОБА_5 , якою він надає згоду на укладення нею договору купівлі-продажу вказаного садового будинку з господарськими спорудами, погоджується з умовами договору купівлі-продажу, які визначаються нею. У подальшому, використовуючи завідомо підроблений документ, вона уклала договір купівлі-продажу садового будинку.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,6 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 .

Право власності на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, за № 1188, виданого 15 червня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л.О.

За клопотанням Головного управління Національної поліції у м. Києві ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2018 у справі № 761/34486/18 на садовий будинок накладений арешт (т. 2 а. с. 30, 31).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,6 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний подружжям ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі, його реєстрація за відповідачем ОСОБА_6 не змінює правового статусу цього майна як спільного майна подружжя.

На підтвердження вимог позову про недійсність договору купівлі-продажу садового будинку позивачем надано висновок експерта № 8-4/1286 від 13.07.2018, відповідно до якого підпис на нотаріально посвідченій заяві від 02.11.2017 ОСОБА_5 не належить, та вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2021 у справі № 761/8473/19, яким доведено вину ОСОБА_6 у заволодінні майном шляхом зловживанням довірою (шахрайство) за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах; у підробленні офіційного документу, який посвідчується нотаріусом та надає права, з метою використання його, за попередньою змовою групою осіб та у використанні цього завідомо підробленого документу.

Крім того, відповідач ОСОБА_6 визнала позовні вимоги відповідно до вимог частини 1 статті 206 ЦК України.

Встановивши з матеріалів справи, що садовий будинок на підставі договору купівлі-продажу садового будинку, серія та номер: 1188, посвідчений 15.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л. О., перейшов у власність ОСОБА_3 , суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер :90:805:0022, що за адресою: АДРЕСА_1 , була набута ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 21.03.2014. Отже, хоч земельна ділянка і була набута під час шлюбу, однак є особистою приватною власністю ОСОБА_6 і згода позивача на її відчуження не потрібна. Відтак, відчуження земельної ділянки не порушує права позивача, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , суд вважав доведеним, що позивач ОСОБА_5 не підписував заяву від 02 листопада 2017 року зі згодою на укладення оспорюваного договору, що свідчить про відсутність його волевиявлення на продаж ОСОБА_1 садового будинку.

За таких обставин суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог позову в частині недійсності договору купівлі-продажу садового будинку на загальних підставах за відсутності волі співвласника майна на його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем ОСОБА_1 та особою, що не брала участі у справі, ОСОБА_3 в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку.

З висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у цій частині апеляційний суд не погоджується, оскільки до такого висновку суд першої інстанції прийшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, враховуючи наступне.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований інший ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Спільним майном є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України).

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.

Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину ( пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19)

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 у справі № 338/180/17).

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 дійшла висновку, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором .

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України ( висновок Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2023 року у справі № 740/1070/21).

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2023 року у справі № 740/1070/21, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в пункті 63 постанови від 22 вересня 2020 року в справі № 910/3009/18 та пункті 50 постанови від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, апеляційним судом встановлено, що предметом позову ОСОБА_5 у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 03 листопада 2017 року між колишньою дружиною позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Проте, ні позовних вимог про застосування наслідків недійсності цього правочину (договору купівлі-продажу садового будинку), ні позовних вимог, спрямованих на повернення позивачу у власність його частки у спільному майні подружжя, позивачем ОСОБА_5 заявлено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 16 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу, за яким здійснила відчуження спірного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами на користь ОСОБА_8 . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. за реєстровим № 1661 ( а.с. 72-73, т. 1).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залучено до участі у справі як третю особу власника садового будинку - ОСОБА_8 .

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, з 15 червня 2018 року новим власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 111,4 кв. м., житловою площею 50,6 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 15 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нестеренко Л.О. за реєстровим № 1188.

За змістом ст. 655, 317, 319 ЦК України до ОСОБА_3 як покупця за договором купівлі-продажу від 15 червня 2018 року перейшло право власності на спірний садовий будинок, вона має право володіти, користування і розпоряджатися ним.

Однак, не зважаючи на те, що з 15 червня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як новий власник спірного садового будинку та земельної ділянки, а з даним позовом ОСОБА_5 звернувся до суду 03 квітня 2019 року та підготовче провадження у справі тривало до 18 травня 2021 року ( а.с. 8, т. 2), жодних позовних вимог до ОСОБА_3 позивач не заявляв, як і не заявляв клопотань про залучення її до участі у справі.

Відповідно судом першої інстанції ОСОБА_3 як новий власник майна також до участі у справі залучена не була.

Встановивши, що спірний садовий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 15.06.2018 року перейшов у власність ОСОБА_3 , суд в оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що визнання договору недійсним за відсутності позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не призводить до ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не повертає майно у власність співвласника.

Однак, при цьому суд дійшов протилежного, помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_16 та ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його прав, оскільки особа, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, може захищати свої права шляхом пред`явлення позову про витребування майна (віндикаційного позову) до особи, яка незаконно, на думку позивача, володіє цим майном та за відсутності між ними зобов`язально-правових відносин.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним спірного правочину не призведе до поновлення прав власності позивача на спірне майно (садовий будинок), а тому вказані вимоги не є належним (ефективним) способом захисту, оскільки, навіть у разі їх задоволення, потребуватимуть додаткових заходів судового втручання, адже власником майна як на час звернення позивача з цим позовом до суду, так і на даний період часу є ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у справі. Заявлений позивачем спосіб захисту його прав на спірне нерухоме майно не є належним (ефективним) саме у цих спірних правовідносинах, оскільки відповідне майно перебуває у власності особи, з якою у позивача відсутні зобов`язально-договірні відносини щодо цього майна.

Обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту прав, які він вважає порушеними, є самостійною підставою для відмови в позові.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити належний позов до суду (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц).

Доводи апеляційних скарг, які стосуються обґрунтованості позову, доведеності обставин, що підлягають доказуванню, інших обставин по суті спору не підлягають перевірці апеляційним судом за наявності вищевказаних процесуальних порушень та не впливають на висновок про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - підлягають задоволенню, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року - у вказаній частині та в частині стягнення судових витрат з відповідачів підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що при зверненні з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було сплачено судовий збір по 1362 грн. кожною, то вказані судові витрати підлягають стягненню з позивача на їх користь.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2021 року - в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку від 03 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 1919, та стягнення судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі-продажу садового будинку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1362 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 1362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Рейнарт І.М.