Провадження №2/523/792/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2023 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Канатна, 134), про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною,-

Установив

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 передано до Суворовського районного суду м. Одеси за підсудністю.

Позовна заява обґрунтована тим, що від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю ОСОБА_2 . В свою чергу, як зазначає позивач, він багато часу приділяв вихованню дітей, регулярно навідував їх в Україні, відпочивав з дітьми за кордоном та спілкувався за допомогою відеозв`язку та інтернет месенджерів. Окрім того, позивач постійно сплачував кошти у рахунок аліментів на дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У наслідок протиепідемічних обмежень викликаних глобальною пандемією в 2020 році, позивач не мав змоги протягом певного часу бачитись з власними дітьми. Після зняття обмежень, ОСОБА_1 зазначає, що неодноразово намагався поспілкуватися з власними дітьми, направляв їм подарунки та приїздив до м. Одеси, однак відповідач чинила перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми, а надіслані ним подарунки відмовлялася забирати з поштових відділень.

Окрім того, в результаті розгляду звернення ОСОБА_1 органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради виготовлено Висновок «Про можливість визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 », однак позивач з таким Висновком не погоджується, тож був вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2021 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 прийнято у провадження Суворовського районного суду м. Одеси та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. (а.с. 49).

16 грудня 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну у якому зазначено, що позивач не надав до суду жодних доказів, які би свідчили про вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні з дітьми, а також доказів, що підтверджували би ту обставину, що відповідач ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування. Крім того, позивачем не було надано доказів які б свідчили про те, що останній звертався до відповідача з проханням у спілкуванні з дітьми та участі у їх вихованні, а відповідач відмовила у наданні такої згоди, тобто, що відповідач порушила його право, яке він просить поновити. (а.с. 57-60).

Представник відповідача також зазначає, що діти не володіють та не розуміють англійської мови, якою спілкується батько, у свою чергу останній не розуміє української або російської мови, тому між батьком та дітьми існує мовний бар`єр, крім того, оскільки ОСОБА_1 не приїжджав до України та не бачився з дітьми вже майже понад два роки, тому між ним та дітьми наявний ще й психологічний бар`єр. З огляду на вищевикладене, вбачається, що під час таких зустрічей, як в межах України та і закордоном, обов`язковою є присутність матері.

Також, відповідач неодноразово повідомляла позивачу, що у неї відсутня фінансова можливість сплачувати митний платіж, який є досить значним з огляду на фінансову спроможність ОСОБА_2 , при отриманні посилок, проте є більш співрозмірним та незначним, з огляду на фінансову спроможність позивача. Більш того, при формуванні позовних вимог позивачем не передбачено порядок визначення місця зустрічей та порядку доставляння дітей до такого місця, а також їх забезпечення в цей період.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 січня 2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 73,74).

08 грудня 2022 року від представника позивача до суду надійшла заява про відмову від позовних вимог в частині зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 та закриття провадження у цій частині.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Ухвалою суду від 01 березня 2023 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Канатна, 134), про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам і спілкуванню батька ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 закрито.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

31 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис № 2019.

Від шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилось двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Органом опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надано висновок №01-11/1278/1 вих. від 23 вересня 2021 року Про можливість визначення способів участі ОСОБА_1 у вихованні малолітніх дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Орган опіки та піклування вважає доцільним визначити способи участі батька, ОСОБА_1 , у вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення систематичних зустрічей батька з дітьми:

- один тиждень 3 рази на рік по приїзду батька до України, у присутності матері протягом першого року;

- дні народження, святкові дні та відпочинок дітей з батьком за межами України за попередньою домовленістю батьків, з урахуванням бажання та стану здоров`я дітей. (а.с. 33,34).

Позивач заперечує проти встановленого графіку спілкування у частині присутності матері під час його зустрічей з дітьми.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (надалі - Конвенція) визначено, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст. 9 Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 7 Конвенції, дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Європейський суд з прав людини зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

Стороною відповідача зазначено, а позивачем не спростовано факту, що ОСОБА_3 не володіє та не розуміє англійської мови, якою спілкується позивач, у свою чергу останній не розуміє української або російської мови, окрім того, ОСОБА_1 не приїжджав до України та не бачився з сином понад три роки.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що задля забезпечення кращих інтересів малолітнього ОСОБА_3 , під час зустрічей позивача з сином, як в межах України та і закордоном, доцільною, а отже і обов`язковою є присутність матері, тож підстави для відступлення від Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №01-11/1278/1 вих. від 23 вересня 2021 року - відсутні.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буре збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Так, стороною позивача не доведено належними та достатніми доказами наявність спору між сторонами з приводу участі батька у вихованні дитини та факту перешкоджання відповідачем у виконанні батьківських прав та обов`язків останнього.

Окрім того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з початку 2022 року проживає разом з батьком в Австралії, що спростовує твердження позивача про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин на які посилається позивач, суд на даний час не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 3, 4-7,1-13, 17- 18, 109, 131,137, 141, 211, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.3,5,7,13,141,142,153,157,160,161 Сімейного Кодексу України, Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), третя особа: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Канатна, 134), про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 березня 2023 року.

Суддя