П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 335/11097/21

Провадження № 22-ц/807/684/23

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Гончаренка Артема Ігоровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2022 року у складі судді Стеценка А.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 12550 грн., яка спричинена відповідачем внаслідок вчинення адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позову вказано, що 02.07.2020 о 11 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, на виїзді з дамби, виражався нецензурною лайкою та пошкодив лобове скло автомобіля «Mitsubishi Lancer» з реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , що належить позивачу ОСОБА_2 на праві власності.

За фактом зазначеного правопорушення було складено адміністративний протокол від 02.07.2020 серії АПР18 № 629406 за ст. 173 КУпАП.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2020, яка набрала законної сили 27.07.2020, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. 00 коп.

Оскільки на даний час заподіяна шкода позивачу не відшкодована, позивач просить стягнути з відповідача вартість відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 12550 грн. 00 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 12550 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 908 грн..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Гончаренка А.І. подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вказане рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги на пояснення відповідача викладені у відзиві про те, що лобове скло автомобіля Mitsubishi Lancer було розбито ним випадково, у той час коли він намагався ухилитись від траєкторії руху автомобіля Mitsubishi Lancer та прибрати свою матір.

Посилаючись на положення ст. 1187 ЦК України та положення роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», апелянт зазначав, що постанова Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17.07.2020 у справі № 335/5955/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП не доказує прямий умисел відповідача на пошкодження лобового скла.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд апеляційної скарги у порядку, визначеному ст.. ст..128, 130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 31.05.2016.

З наявних у справі копій письмових пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які були відібрані працівником поліції 02.07.2020, вбачається, що 02.07.2020 о 11 год. 00 хв. ОСОБА_1 перебуваючи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, на виїзді з дамби, виражався нецензурною лайкою та пошкодив лобове скло автомобіля «Mitsubishi Lancer» з реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 .

З листа заступника начальника Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області вбачається, що в ході проведення перевірки за заявою ОСОБА_4 встановлено особу, яка пошкодила автомобіль, якою виявився ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно якого було складено адміністративний протокол за ст. 173 КУпАП.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2020 в справі № 335/5955/20, яка набрала законної сили 27.07.2020, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн. 00 коп.

Названою постановою встановлено, що 02.07.2020 о 11 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, на виїзді з дамби, виражався нецензурною лайкою та пошкодив лобове скло автомобіля, потерпілий - ОСОБА_4 .

Вартість лобового скла, яке було придбано позивачем замість пошкодженого, складає 11650 грн. 00 коп., що підтверджується копією видаткової накладної від 10.07.2020 № 937.

Вартість робіт із заміни лобового скла на автомобілі позивача склала 900 грн. 00 коп., що підтверджується актом виконаних робіт ФОП ОСОБА_5 від 11.07.2020.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача, якими завдано шкоди позивачу, були неправомірними, а завдана позивачеві шкода перебуває у безпосередньому причинному зв`язку із зазначеними діями, що в свою чергу підтверджено постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх законним та обґрунтованими виходячи з наступного.

Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення ст. 15 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1, 2 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частина 1 ст. 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Гончаренко А.І. зазначав, що суд необґрунтовано врахував як беззаперечний доказ постанову Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17.07.2020 в справі № 335/5955/20, оскільки остання не доказує прямий умисел відповідача на пошкодження лобового скла автомобіля належного позивачу.

Колегія суддів не може погодитись із такими доводами апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 753/9563/14-ц преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Як передбачено положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це не сумісно з принципом юридичної визначеності.

Постановою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 липня 2020 року у справі № 335/5955/20 встановлено, що 02.07.2020 о 11 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, на виїзді з дамби, виражався нецензурною лайкою та пошкодив лобове скло автомобіля.

Названою постановою громадянина ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено відповідне стягнення.

Отже, вина відповідача ОСОБА_1 , зокрема у пошкоджені майна належного позивачу, внаслідок вчинення дрібного хуліганства, підтверджена постановою у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили 27.07.2020.

Так, постанова у справі про адміністративне правопорушення № 335/5955/20, має преюдиційне значення у цивільній справі щодо відшкодування шкоди завданої майну потерпілого, внаслідок вчинення відповідачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП і правомірно врахована судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Положення ч. 1,2 ст. 1166 ЦК України передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди; протиправність дій того, хто завдав шкоду; причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла; вина, того, хто завдав шкоду.

Отже, одним із обов`язкових елементів, для покладення майнової відповідальності на завдавача шкоди є наявність його вини у завданні шкоди, у формі умислу чи необережності, існування якої у даному випадку підтверджена постановою у справі № 335/5955/20, а не певної форми такої вини, саме у вигляді прямого умислу, на недоведеність якої посилався відповідач.

Також у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц зазначено, що частина друга статті 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Верховний Суд роз`яснив, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В цій справі відповідач ОСОБА_1 не спростував наявність власної вини в заподіянні шкоди внаслідок пошкодження лобового скла автомобіля Mitsubishi «Lancer» д.н. НОМЕР_1 , належного позивачу ОСОБА_2 , не подавав належних та допустимих доказів на спростування факту її існування.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач також посилався на положення ч. 2 ст. 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Однак, вказані норми права не можуть бути застосовані при вирішенні цієї справи, оскільки у цьому випадку пошкоджений автомобіль Mitsubishi «Lancer» д.н. НОМЕР_1 виступав не у якості знаряддя завдання шкоди «джерела підвищеної небезпеки», а є об`єктом правопорушення майном, якому завдано шкоди, внаслідок неправомірної поведінки відповідача ОСОБА_1 .

Твердження відповідача щодо неприйняття судом першої інстанції його версії пошкодження автомобіля та випадкового розбиття скла, на переконання колегії суддів правомірно не врахована судом під час розгляду справи, оскільки не підтверджена відповідними доказами та суперечить наявним матеріалам справи.

Згідно із положеннями статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Ураховуючи положення вказаної статті, а також ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 не оспорював розмір завданої шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнової шкоди у заявленому позивачем розмірі.

Інших доводів, які б були правовою підставою для прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

З мотивів, викладених в мотивувальній частині постанови, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Гончаренка Артема Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 08 березня 2023 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова