ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2328/23 Справа № 201/3211/21 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Українського державного університету науки і технологій

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного університету науки і технологій, третя особа Первинна профспілкова організація Дніпровського національного університету імені академіка В.Лазаряна про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (далі ДНУЗТ), правонаступником якого є Український державний університет науки і технологій (далі УДУНТ), третя особа Первинна профспілкова організація Дніпровського національного університету імені академіка В.Лазаряна про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідно до наказу ректора від 28 жовтня 2020 року № 30 «Про внесення змін та доповнень до наказу від 12 жовтня 2020 року № 30 «Про реструктуризацію кафедр університету з метою приведення до відповідності штатного розкладу кафедру університету нормам Закону України «Про вищу освіту» та більш ефективної організації освітнього процесу наказано провести реорганізацію кафедр університету в тому числі кафедри «Проектування і будівництва доріг», «Колія та колійне господарство», «Мости та тунелі» шляхом об`єднання у кафедру «Транспортна інфраструктура», а деканам факультетів, директорам ННЦ, завідувачам вказаних кафедр провести необхідні дії щодо реорганізації кафедр до 31 грудня 2020 року.

Також посадовим особам було наказано розробити штатний розклад новоутворених кафедр та попередити працівників кафедр про реструктуризацію з 01 січня 2021 року та зміну істотних умов праці.

21 грудня 2020 року за ініціативою завідувача кафедри «Колія та колійне господарство» ОСОБА_2 «у зв`язку зі зменшенням контингенту студентів» було проведено засідання кафедри «Щодо питання розподілу штату», під час засідання завідувач оголосив про скорочення штатної кількості одиниць кафедри до 4,7 ставки, у зв`язку з чим він запропонував залишити працівників, які працюють за трудовими договорами (в порядку ч. 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту»), в тому числі і себе, за рахунок зменшення навчального навантаження працівників, що працюють на кафедрі «Колія та колійне господарство» на підставі укладених контрактів в порядку ч. 11 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» - до 0,8 ставки. У зв`язку з чим ОСОБА_2 запропонував всім присутнім написати заяви про продовження трудових відносин зі зміненими в бік зменшення ставками, на що вона не погодилась.

01 січня 2021 року на підставі наказу № 38 від 21 грудня 2020 року її було переведено на кафедру «Транспортна інфраструктура».

05 січня 2021 року було проведено перше засідання новоствореної кафедри, де відбулося представлення членів кафедри, в тому числі і її як професора кафедри «Транспортна інфраструктура». При цьому будь-яких питань щодо штатних одиниць та навчального навантаження на новоутвореній кафедрі не розглядалось. Вона виконувала свої посадові обов`язки та працювала на умовах, які не було погіршено.

16 січня 2021 року у поштовому відділенні за місцем проживання вона отримала рекомендований лист, в якому містилось попередження про дострокове припинення трудових відносин з 02 березня 2021 року через відсутність навчального навантаження на другий семестр 2020-2021 навчального року на підставі рішення засідання кафедри «Колія та колійне господарство від 21 грудня 2020 року (протокол № 6) та через ненадання заяви на продовження трудових відносин на посаді 0,8 ставки професора кафедри «Колія та колійне господарство». Вона попереджалася про дострокове припинення трудових відносин з 02 березня 2021 року на підставі п. 3 п. 3.2 розділу 6 укладеного контракту відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України.

02 березня 2021 року їй було вручено наказ № 21-ос від 25 лютого 2021 року про розірвання з 02 березня 2021 року контракту № 57-07-19 від 01 липня 2019 року, укладеного з позивачем, відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади з підстав, передбачених контрактом (п.п. 3п. 6.2 розділу 6 контракту) за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Даний наказ вона вважає протиправним та таким що підлягає скасуванню, оскільки всупереч вимог наказу ректора від 28 жовтня 2020 року № 30 «Про внесення змін та доповнень до Наказу від 12 жовтня 2020 року № 30 «Про реструктуризацію кафедр університету» відповідальними особами не було проведено спільне засідання кафедр, об`єднання яких планувалось, так само не було проведено й засідання щодо розроблення штатного розкладу. Нею було подано відносно завідувача кафедри ОСОБА_2 заяву про виявлення ознак корупції, а тому своє звільнення пов`язує саме з поданням такої заяви.

Окрім того зазначила що її звільнено відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, з посиланням на п.п 3 п. 6.2 розділу 6 Контракту укладеного з нею, з ініціативи університету до закінчення дії контракту на умовах передбачених законодавством (ст.ст 40, 41 КЗпП України), а також з попередженням за 2 місяці, при відсутності педагогічного навантаження на навчальний рік чи семестр. Вважала, що її звільнення відбулося саме через скорочення.

Зміст попередження про дострокове припинення трудових відносин з 02 березня 2021 року, яке було направлено на її адресу, є суперечливим та таким що не відображає реальні обставини, оскільки в попередженні мається посилання на рішення засідання кафедри «Колія та колійне господарство» від 21 грудня 2020 року яку з 31 грудня 2020 року було ліквідовано, а отже всі рішення прийняті на засіданні даної кафедри є такими що втратили чинність одразу при реорганізації кафедри. Окрім того в повідомленні йшлось про ненадання заяви на продовження трудових відносин на посаді 0,8 ст. професора кафедри «Колія та колійне господарство», а не кафедри «Транспортна інфраструктура» на яку вона була переведена з 01 січня 2021 року та фактично приступила та виконувала посадові обов`язки. Також зазначала, що попередження датоване 30 грудня 2020 року, а нею отримано 16 січня 2021 року, отже двомісячний строк мав сплинути 16 березня 2021 року, проте всупереч вимогам закону наказ про звільнення було датовано 25 лютого 2021 року, тобто до закінчення двомісячного строку. Одночасно з попередженням відповідач повинен був запропонувати їй відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України іншу роботу на тому самому підприємстві, однак цього також зроблено не було (а.с.1-8).

Виходячи з викладеного, вона просила визнати незаконним та скасувати Наказ №21-ос від 25 лютого 2021 року в.о. ректора ДНУЗТ про її звільнення та поновити її на роботі на посаді професора кафедри Транспортна інфраструктура ДНУЗТ.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат(а.с.209-220).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач УДУНТ звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач достеменно була проінформована та попереджена про існування об`єктивних підстав та суттєвих змін істотних умов праці, що стали підставою для об`єднання, шляхом реорганізації кафедр, та для зменшення навантаження за принципом рівномірного розподілу штатних одиниць пропорційно навантаженню, при цьому ставку позивачці було запропоновано зменшити до 0,8. Вказували, що твердження позивачки про те, що її звільнено без дотримання процедури, передбаченої законодавством при звільненні за ст. 40, 41 КЗпП України є безпідставними, оскільки підставою її звільнення є фактична відмова позивачки продовжувати роботу у зв`язку зі змінами істотних умов праці (п.6 ст.36 КзпП України), а не через скорочення чисельності або штату працівників (а.с.227-232).

24 січня 2023 року ОСОБА_1 подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказувала, що відповідачем не доведено ані факту зміни істотних умов праці, ані факту відсутності педагогічного навантаження. Зазначала, що відповідачем не було надано Протокол засідання кафедри Транспортна інфраструктура ДНУЗТ від 05 січня 2021 року, Рапорт завідувача кафедри Колія та колійне господарство, Наказу ректора ДНУЗТ від 21 грудня 2020 року про переведення ОСОБА_1 на нове робоче місце кафедра Транспортна інфраструктура.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 липня 2019 року між ДНУЗТ правонаступником якого є УДУНТ та ОСОБА_1 , було укладено контракт № 57-07-19 відповідно до якого позивачка призначається, як обрана за конкурсом, на посаду професора кафедри «Колія та колійне господарство» на строк з 01 липня 2019 року по 30 червня 2024 року (а.с.15-21).

Наказом № 21-ос ДНУЗТ правонаступником якого є УДУНТ від 25 лютого 2021 року ОСОБА_1 , 1969 року народження, д.т.н., професор кафедри «Транспортна інфраструктура за контрактом» розірвано контракт № 57-07-19 від 01 липня 2019 року. Звільнено 02 березня 2021 року з посади з підстав передбачених контрактом (п.п. 3 п. 6.2 розділу 6 контракту) за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Виплачено компенсацію за 33,6 к.д. невикористаної чергової відпустки за період з 01 вересня 2020 року по 02 березня 2021 рік. Підстава рапорт завідувача каф. ОСОБА_2 , відсутність заяви ОСОБА_1 на згоду про продовження трудових відносин в умовах зменшеного педагогічного навантаження (а.с.24).

Відповідно до п.п. 3 п. 6.2 розділу 6 контракту від 01 липня 2019 року підстави для розірвання контракту є ініціатива університету до закінчення строку дії контракту на умовах, передбачених законодавством (ст. ст. 40, 41 КЗпП України), а також за попередженням за 2 місяці; при відсутності педагогічного навантаження на навчальний рік чи семестр.

Відповідно до наказу в.о. ректора № 30 від 12 жовтня 2020 року про реструктуризацію кафедр наказано провести реорганізацію кафедр з 01 жовтня 2020 року по 30 листопада 2020 року кафедри «Колія та колійне господарство до 30 листопада 2020 року. Деканам факультетів, директорам ННЦ та завідувачам вказаних кафедр провести необхідні дії, щодо реорганізації кафедр до 30 листопада 2020 року. Заступнику головного бухгалтера з планово-економічних питань та начальнику відділу кадрів ввести штатний розпис нових кафедр з 01 грудня 2020 року. Попередити працівників кафедр, які підлягають реструктуризації, щодо об`єднання кафедр з 01 листопада 2020 року та зміни істотних умов праці і можливого скорочення штатних одиниць з додержанням вимог трудового законодавства з 31 грудня 2020 року (а.с.66-67).

Наказом № 32 від 28 жовтня 2020 року про внесення змін та доповнень до наказу від 12 жовтня 2020 року № 30 «Про реструктуризацію кафедр університету» провести реорганізацію кафедр до 31 грудня 2020 року. Деканам факультетів, директорам ННЦ та завідувачам вказаних кафедр провести необхідні дії, щодо реорганізації кафедр до 31 грудня 2020 року. Заступнику головного бухгалтера з планово-економічних питань та начальнику відділу кадрів ввести штатний розпис новостворених кафедр з 01 січня 2021 року. Попередити працівників кафедр, які підлягають реструктуризації, щодо об`єднання кафедр з 01 січня 2021 року та зміни істотних умов праці і можливого скорочення штатних одиниць з додержанням вимог трудового законодавства з 31 грудня 2020 року (а.с.68-69).

21 грудня 2020 року відповідно до наказу №38 про ведення в дію наказу ректора від 28 жовтня 2020 року № 32 «Про реструктуризацію кафедр університету наказано ввести в дію з 01 січня 2021 року штатні розписи новостворених структурних підрозділів (а.с.70-71).

21 грудня 2020 року завідувачем кафедрою «Колія та колійне господарство» було проведено засідання кафедри «щодо питання розподілу штату у зв`язку зі зменшенням контингенту студентів» доведено до відома працівників інформацію про зменшення кількості штатних одиниць кафедри до 4,5. Задля збереження повного складу кафедри було прийнято рішення щодо перерозподілу навантаження із рахунку доведених штатних одиниць за принципом рівномірного розподілу штатних одиниць пропорційно навчальному навантаженню, при цьому ставку позивачці було запропоновано зменшити до 0,8.

01 січня 2021 року в трудовій книжці позивача зроблено запис про перейменування кафедри «Колія та колійне господарство» на кафедру «Транспортна інфраструктура» наказ №28 від 21 грудня 2020 року (а.с.27).

На засіданні кафедри «Транспортна інфраструктура» від 16 січня 2021 року, на якому була присутня і ОСОБА_1 , слухали порядок денний в тому числі про розподіл штатних посад НПП на ІІ семестр 2020/2021 навчальний рік відповідно наказу № 434 а-г від 22 грудня 2020 року, слухали в.о. зав. кафедри ОСОБА_3 , який проінформував присутніх про розподіл штатних посад НПП на ІІ семестр 2020/2021 навчальний рік відповідно наказу №434 а-г від 22 грудня 2020 та згідно із заявами НПП кафедри «Транспортна інфраструктура». Також в.о. зав. кафедри ОСОБА_3 наголосив, що про продовження реорганізації університету, факультетів /ННЦ, кафедр і потенційне зменшення штату кафедри «Транспортна інфраструктура» на новий 2021/2022 навчальний рік та відповідне зменшення штатних посад НПП у зв`язку із зміною контингенту студентів в ході нового набору на ОС «бакалавр» та «магістр» профорієнтаційної роботи для формування контингенту студентів. Також ним відмічено, що в процесі розподілу штатних одиниць відповідно наказу №434 а-г від 22 грудня 220 року із НПП ОСОБА_1 склалася ситуація, коли їй було запропоновано перейти на 0,8 ставки посадового окладу, але вона відмовилася це роботи, тому наразі ситуація розглядається в рамках трудового спору (а.с.63-65).

Попередженням № 133 від 30 грудня 2020 року позивача було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю навчального навантаження на другий семестр 2020-2021 навчальний рік (протокол № 6) та з ненаданням ОСОБА_4 заяви на продовження трудових відносин на посаді 0,8 ст. професора кафедри «Колія та колісне господарство» було попереджено про дострокове припинення трудових відносин 02 березня 2021 року на підставі п. 3 п 6.2 розділу 6 контракту у відповідності до п. 8 ст. 36 КЗпП України (а.с.22).

Дане попередження отримане позивачкою 16 січня 2021 року (а.с.23).

Позивачка звільнена на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однак відповідач стверджує що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з відмовою продовжувати працювати внаслідок зміни істотних умов праці.

Попередження датоване 30 грудня 2020 року, позивачем отримано 16 січня 2021 року, отже двомісячний строк спливає 16 березня 2021 року, однак позивача звільнено за наказом від 25 лютого 2021 року з 02 березня 2021 року тобто до закінчення двомісячного строку, що є порушенням норм діючого законодавства.

Окрім того в попередженні було зазначено про звільнення позивача з кафедри «Колія та колісне господарство» яка з 01 січня 2021 року вже не існувала, оскільки була реорганізована.

Отримавши 16 січня 2021 року повідомлення про звільнення, позивачка не надавала письмової заяви про відмову працювати із запропонованими умовами. Натомість намагалася захистити свої права звернувшись 18 січня 2021 року з клопотанням на ім`я ректора про скасування попередження про звільнення.

Суд також звернув увагу на те, що в отриманому поштою 16 січня 2021 року попередженні про звільнення № 133 від 30 грудня 2020 року, повідомлено про те, що «у зв`язку з відсутністю навантаження на другий семестр 2020-2021 навчального року, на підставі рішення засідання кафедри «Колія та колійне господарство» від 21 грудня 2020 року, та через ненадання заяви про продовження трудових відносин на посаді 0,8 ставки професора кафедри «Колія та колійне господарство», її попереджено про дострокове припинення трудових відносин з 02 березня 2021 року на підставі пп. 3 пункту 6.2 розділу 6 її контракту у відповідності до п. 8 ст. 36 КЗПП України» (а.с.22).

При цьому, протоколу засідання кафедри від 21 грудня 2020 року суду надано не було, як і доказів відмови позивача працювати на 0,8 ставки, однак у повідомленні вказано, що вона не надає заяву про продовження трудових відносин на посаді 0,8 ставки.

Тобто, позивачку вже попередженою про звільнення «у зв`язку із ненаданням заяви про продовження трудових відносин на посаді 0,8 ставки» (про які вона попередньо не була обізнана), у той час коли подати заяву про продовження трудових відносин зі зміненими умовами праці позивачка мала право упродовж 2-х місяців із дня попередження про зміни. Вказане слідує зі змісту ч. 3 ст. 32 КЗпП України, згідно якої працівник має бути повідомлений про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Таким чином, лише упродовж цих двох місяці працівник має право подати заяву на згоду продовжувати роботу в нових умовах, однак не раніше. У зв`язку із неподанням такої заяви упродовж двох місяців трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Проте у повідомленні про звільнення вже констатовано «не надання заяви про продовження трудових відносин» і позивачку попереджено про звільнення з конкретної дати 02 березня 2021 року.

Жодних доказів зміни істотних умов праці відповідач не надав, а тому судом вказане не встановлено, з якого саме часу відбулася зміна істотних умов праці, і дійсно - чи вона відбулася 02 березня 2021 року - у момент коли позивачку звільненою.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки позивачка довела незаконність оскаржуваного наказу та факт порушення трудового законодавства під час її звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.

Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями.

Надавши це право КЗпП України, у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно приписів п. 1, 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

За змістом вказаних норм, умови праці в межах трудового договору повинні визначатися за угодою, тобто спільною домовленістю сторін, якщо ж трудовий договір укладений на визначений строк - цей строк повинен бути погодженим сторонами.

Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Згідно з частинами першою-третьою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.

Тлумачення частини другої статті 32 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що поняття «переміщення» передбачає у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника. Таким чином, якщо переведення на іншу роботу пов`язане зі зміною трудових функцій працівника, місця роботи (місцевості), то переміщення в інший структурний підрозділ передбачає збереження обумовленого трудовим договором місця роботи і трудових функцій.

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Попередженням є пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/14453/20 (провадження № 61-10296св21) зазначено, що: «виходячи зі змісту частини третьої статті 32 КЗпП України, зміна істотних умов праці включає зміну системи та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших. Перелік істотних умов праці не є вичерпним. Про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (частина третя статті 32 КЗпП України). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (частина четверта статті 32 КЗпП України). З матеріалів справи не вбачається, що дійсно мала місце зміна істотних умов праці в університеті, у т.ч. для позивачки.

Як слідує із приписів норми ст. 32 КЗпП України роботодавець може в односторонньому порядку змінити істотні умови праці окремого працівника, повідомивши його не пізніше ніж за два місяці про зміну цих умов.

Фактично рішення про зміну істотних умов праці для ОСОБА_1 прийняте рішенням кафедри «Транспортна інфраструктура», а не роботодавцем в особі ректора університету. В судовому засіданні з`ясовано, що жодного наказу по університету про затвердження за результатами прийнятого кафедрою рішення про перерозподіл навантаження не приймалося.

Положення про кафедру університету, не передбачало повноважень кафедри щодо перерозподілу навчального навантаження викладачів.

З попередження датованого 30 грудням 2020 року, яке отримано позивачкою 16 січня 2021 року, вбачається її попередження про звільнення «у зв`язку із ненаданням заяви про продовження трудових відносин на посаді 0,8 ставки», проте, з попередження не вбачається, коли вона попередньо була з вказаним обізнана, коли вона мала подати заяву про продовження трудових відносин зі зміненими умовами праці, з якого часу почав спливати для позивачки 2-х місячний строк із дня попередження про зміни.

Суд також прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідачем, який наголошує на тому, що відбулася істотна зміна умов праці позивача, не був дотриманий порядок повідомлення позивачки про зміну істотних умов праці, та доводи приведені в апеляційній скарзі цих висновків не спростовують.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду є хибними, оскільки матеріалами справи доведено порушення трудових право позивачки.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Українського державного університету науки і технологій залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А. Зайцева

Ж.І. Максюта