Постанова

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 523/1352/15-ц

провадження № 61-9403св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Середи І. В.

від 01 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., від 15 лютого 2022 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради про визнання недійсними свідоцтва на право власності на житловий будинок та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є онукою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок

АДРЕСА_1 , розташований на земельний ділянці розміром 1 089 кв. м.

В указаному будинку проживала його донька - ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі своїми дітьми (сторонами у справі): ОСОБА_2 , 1956 року народження, та нею - ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На цей будинок не було оформлено правовстановлюючих документів на право власності, у зв`язку із тим, що він зі збудованими самовільно будівлями за життя ОСОБА_3 не був прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований в реєстровій книзі населеного пункту за місцем знаходження відповідно до встановленого порядку

За заявою її матері, доньки померлого ОСОБА_6 , Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації управління комунального господарства виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів (правонаступник - КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради)

24 жовтня 1979 року був складений висновок про наявність підстав для розгляду в адміністративному порядку питання про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (померлим) з подальшим оформленням ОСОБА_4 спадкових прав на нього.

На підставі вказаного висновку рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси від 20 лютого 1980 року № 102/1 будинок було залишено на праві власності за померлим ОСОБА_3 , а

25 березня 1980 року зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі під реєстровим № 18155.

Позивачка вважає зазначену реєстрацію за померлим незаконною, такою, що здійснена з порушенням статті 49 Закону Української РСР № 533-ХІІ «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», статті 9 Цивільного кодексу Української РСР, в редакції 1963 року, та без урахування того, що у вказаному будинку мешкала ОСОБА_4 зі своєю родиною.

Крім того, посилалася на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видано в порушення встановленого статтею 549 ЦК України шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Більш того, не були враховані права спадкоємця першої черги - її матері ОСОБА_4 , а відповідно і її права, яка на час відкриття спадщини була неповнолітньою та постійно проживала за вказаною адресою, оплачувала комунальні платежі та земельний податок, здійснювала благоустрій, ремонт та обладнання житла за свої кошти, а тому має право на 1/2 частину такого будинку.

Ураховуючи наведене, з урахуванням збільшення позовних вимог,

ОСОБА_1 просила суд поновити їй строк для звернення до суду з цим позовом, визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси від 20 лютого 1980 року

№ 102/1 про затвердження прийомки в експлуатацію та оформлення права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на померлого ОСОБА_3 , визнати недійсними свідоцтво на право власності на житловий будинок від 20 березня 1980 року, видане житлово-комунальним відділом виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів

м. Одеси на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси від 20 лютого 1980 року №102/1 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом померлого ОСОБА_3 , зареєстроване Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 19 червня 1980 року на ОСОБА_2 за № 2287, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стислий виклад позиції відповідачів

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначав, що позивачка не знаходилася на утриманні діда, про складений заповіт була обізнана, що було встановлено судами при розгляді інших судових справ.

Під час оформлення права власності на спірний будинок на ім`я

ОСОБА_3 його донька та їх з позивачкою матір - ОСОБА_4 не заперечувала проти такої реєстрації. Додатково просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ОСОБА_1

Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, зазначаючи про його необґрунтованість.

КП «БТІ» Одеської міської ради заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на відсутність порушеного права позивачки у зв`язку з реєстрацією права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 . Зазначало, що підприємство під час складання технічної документації та реєстрації права власності виконувало рішення виконкому районної адміністрації і діяло в межах вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Також представник звертав увагу на те, що під час складення акту огляду будинку була присутньою ОСОБА_4 , однак ніхто не оспорював реєстрацію права власності.

Основний зміст та мотиви рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із необґрунтованості заявлених вимог, зокрема відсутності порушеного права ОСОБА_1 , яке підлягає захисту в судовому порядку. Судами встановлено, що будівництво спірного будинку здійснював її дід, а її матір не претендувала на будинок, не оспорювала складений заповіт, не зверталася з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори, не претендувала на обов`язкову частку у спадщині, при цьому дії по прийняттю спадкового майна за заповітом вчинив її брат - ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи касаційної скарги

24 вересня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у судовому рішенні Верховного Суду України від 01 лютого 2012 року у справі

№ 6-15932сво09, постанові Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі

№ 334/3963/17(пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для касаційного оскарження, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, Верховний Суд при вирішенні питання про наявність підстав для відкриття касаційного провадження визнав формальними та викладеними без належного обґрунтування.

Касаційна скарга, в межах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відсутні правові підстави для вирішення питань про права осіб, цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність яких припинена у зв`язку із смертю. Крім того, самочинно збудовані будівлі не можуть бути об`єктом права власності, а тому не можуть бути включені до складу спадщини.

ОСОБА_1 вважає, що право власності повинно було реєструватися за заявою осіб, які проживали у спірному будинку, зокрема її матері та членів її сім`ї. При цьому стверджує, що її матір - ОСОБА_4 хотіла переоформити будинок на своє ім`я. Але оформлення права власності на спірний будинок не було узгоджено зі всіма мешканцями будинку, а ураховуючи, що на той час вона була неповнолітньою - не узгоджено також з органом опіки та піклування.

Посилається на безпідставність висновків судів попередніх інстанції про її обізнаність із заповітом з 1980 року, неправильне врахування обставин, встановлених у справі № 253/5184/14-ц, а також неналежну оцінку обставин та основних вимог у цій справі, зокрема щодо реєстрації за ОСОБА_3 права власності на спірне домоволодіння після його смерті, у той час коли вимоги щодо оскарження свідоцтв про право на спадщину є похідними.

Зосереджує увагу на тому, що про реєстрацію права власності на спірний будинок за її дідом після його смерті вона дізналась лише 09 липня 2014 року, після ознайомлення із матеріалами інвентаризаційної справи, витребуваними судом у справі № 523/5184/14-ц. Неможливість включення спірного майна на час смерті ОСОБА_3 до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті, свідчить про формальність заповіту, складеного останнім на ім`я ОСОБА_2 .

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_1 заявляє клопотання про витребування з архіву Суворовського районного суду м. Одеси письмових доказів, які, на її думку, не були досліджені судами попередніх інстанцій та підтверджують її доводи про необізнаність із правовстановлюючими документами та оформленням права власності на спірний житловий будинок, а саме: матеріали цивільних справ № 523/5184/14-ц та № 1527/20019/12.

Водночас, з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України) та повноваження суду касаційної інстанції, визначені главою 2 розділу V ЦПК України, серед яких відсутнє вирішення питання про витребування письмових доказів та їх подальшу оцінку, зазначене клопотання ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2022 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі № 523/1352/15-ц, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У грудні 2022 року матеріали цивільної справи № 523/1352/15-ц надійшли до Верховного Суду.

24 січня 2023 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу

№ 523/1352/15-ц розподілено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

19 грудня 2022 року КП «БТІ» Одеської міської ради через засоби поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів позивачки, просить відмовити у її задоволенні. Вважає, що судами попередніх інстанцій належним чином встановлені обставини справи щодо будівництва спірного будинку ОСОБА_3 та реєстрації права власності на нього за погодженням її матері, чинності заповіту ОСОБА_3 та законності набуття права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти доводів відзиву КП «БТІ» Одеської міської ради на касаційну скаргу, ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначає про необґрунтованість доводів відповідача, що її матір ОСОБА_4 не претендувала на спірний будинок, оскільки у заяві на реєстрацію права власності на нього вона зазначала, що бажає його переоформити на своє ім`я.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 березня 1976 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповів ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

12 вересня 1979 року ОСОБА_2 звернувся до Ленінського райвиконкому

м. Одеси з заявою про визнання права власності на залишений йому спадок від діда ОСОБА_3 з 20 листопада 1978 року на підставі заповіту.

24 жовтня 1979 року Одеським МБТІ було складено акт та висновок за змістом яких, зі слів ОСОБА_4 , доньки померлого, було встановлено, що батько збудував будинок в 1938 році, проживав в ньому з сім`єю, зокрема дочкою ОСОБА_4 , документи не збереглися, в 1978 році батько помер, інших претендентів на будинок немає, у зв`язку із чим дійшли висновку, що підлягає розгляду в адміністративному порядку питання про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , з подальшим оформленням ОСОБА_4 спадкових прав на нього.

Згідно з довідкою (виписка з домової книги про склад сім`ї та прописку), в будинку були зареєстровані ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , чоловік ОСОБА_8 .

Згідно з рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 20 лютого 1980 року № 102/1, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 було залишено ОСОБА_3 (помер) домобудівлю АДРЕСА_1 , яка складається із двох кімнат загальною площею 40,8 кв. м, кухні і коридору, а також із надвірних будівель сараїв літ. «Б» і «В» плану, гаражу літ. «Е» , льох літ «Д» і душ літ. «З» з оформлення права власності.

На виконання вказаного рішення 20 березня 1980 року житлово-комунальним відділом виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси на ім`я ОСОБА_3 було видано свідоцтво на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в ОМБТІ 25 березня 1980 року.

19 червня 1980 року за заявою ОСОБА_2 . Дев`ятою одеською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа №88 після смерті ОСОБА_3 та видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок ОСОБА_2 зареєстрував 11 вересня 2012 року.

ОСОБА_9 народилася

ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками є ОСОБА_10 та ОСОБА_11

ОСОБА_3 є батьком матері ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_2 .

З часу народження і по теперішній час ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2015 року,у справі №523/5184/14 відмовлено у задоволенні позову

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта одеська державна нотаріальна контора, про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, визнання права на спадщину.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року, у справі №1527/20019/12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_13 до ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права користування та проживання, усунення перешкод у користуванні приміщенням будинку.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 зазначеної Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до положень статті 86 ЦК Української РСР, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Держава забезпечує стабільність правовідносин власності.

Статтею 100 ЦК Української РСР передбачено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Відповідно до частин першої, другої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Частиною першою статті 534 ЦК Української РСР встановлено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

За положеннями статті 549 ЦК Української РСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини - протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Встановивши, що спірний житловий будинок був збудований дідом сторін ОСОБА_3 у 1938 році, а після його смерті успадкований онуком ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 - відповідачем ОСОБА_2 у 1980 році на підставі заповіту, складеного ОСОБА_3 за його життя, з огляду на відсутність доказів оспорення Волченко Н. М. (як єдиною спадкоємицею за законом після смерті її батька ОСОБА_3 та особою, яка зверталась до органів державної влади з проханням здійснити реєстрацію права власності на спірний будинок, у зв`язку із втратою документів на нього) факту реєстрації права власності на спірний будинок за її батьком з наступним оформленням спадкових прав за її сином ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про недоведеність позивачкою факту порушення її прав у зв`язку з оформленням права власності на спірний будинок за ОСОБА_3 та входженням цього майна до складу спадщини, відкритої після його смерті.

У цьому аспекті заслуговує на увагу той факт, що права позивачки

ОСОБА_1 на спірний будинок є похідними від прав її матері

ОСОБА_4 , що підтверджується також змістом позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому колегія суддів ураховує, що з 1980 року (первинна реєстрація права власності на спірний будинок та реєстрація права власності відповідача як спадкоємця за заповітом) та до своєї смерті

( ІНФОРМАЦІЯ_5 ) ОСОБА_4 не здійснювала жодних дій щодо захисту своїх права на спірний житловий будинок.

При оцінці доводів позивачки щодо порушення її права власності, яке підлягає судовому захисту, суди попередніх інстанцій правильно урахували обставини, встановлені у рішенні Суворовського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2014 року, залишеному без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 січня 2015 року, у справі № 523/5184/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Четверта одеська державна нотаріальна контора, про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину частково недійсними, визнання права на спадщину, зокрема щодо відсутності у неї правових підстав для спадкування після смерті її діда ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно визначився із характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією, повно і всебічно встановив обставини справи та надав належну правову оцінку наявним у справі доказам.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі, з урахуванням встановлених у цій справі обставин відсутності факту порушення прав позивачки при винесенні оскаржуваного рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси та видачі оспорюваних свідоцтв на право власності на житловий будинок.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович