К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Київ

справа № 759/15067/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/868/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Ул`яновської О.В. від 2 червня 2022 року у справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 8, правонаступником якої є Святошинська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року Київська місцева прокуратура № 8, правонаступником якої є Святошинська окружна прокуратура міста Києва, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що рішенням Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0298 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912775.

На підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009 вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 , який 3 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу продав її ОСОБА_2 .

9 червня 2016 року ОСОБА_2 відчужив спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та у провадженні даного суду ніколи не перебувало.

Крім того, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі № 759/1852/15-ц визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927, визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912775 та зобов`язано ОСОБА_3 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Вказане рішення набрало законної сили, право власності територіальної громади не припинялося, а відповідно ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 такого права не набували.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд витребувати у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0298 площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 2 червня 2022 року позов Київської місцевої прокуратури № 8, правонаступником якої є Святошинська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0298 площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури міста Києва судові витрати в розмірі 25 630 грн. 49 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради не з її волі, а тому правомірною є вимога про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що прокуратурою не було дотримано порядок попереднього повідомлення Київської міської ради про звернення до суду з відповідним позовом. В матеріалах справи відсутні докази фальшивості рішення Деснянського районного суду міста

Чернігова від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009. Суд залишив поза увагою доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки прокурору стало відомо про порушення інтересів держави з рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2014 року у якій прокурор брав участь.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Святошинська окружна прокуратура міста Києва зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не подали.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Прокурор Святошинської окружної прокуратури міста Києва Ханчич Г.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.

Інші учасники справи в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що рішенням Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0298 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912775.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2009 року визнано право власності за ОСОБА_4 , в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :75:670:0290, площею 0,1 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (том І а.с. 12-16).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майноправо власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 8 липня 2016 року (том І а.с. 27).

3 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :75:670:0290 площею 0,1 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., зареєстрований в реєстрі за № 926 (том І а.с. 107-108).

6 вересня 2016 року ОСОБА_2 відчужив на підставі договору купівлі-продажу вказану земельну ділянку ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., зареєстровано в реєстрі за

№ 1062 (том І а.с. 109-110). В цей же день право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 (том І а.с. 25-26).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2015 року у справі № 759/1852/15-ц частково задоволено позов заступника прокурора Святошинського району міста Києва до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту. Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927 "Про передачу громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ". Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912775 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0290, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням (використанням): будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_3 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) від 18 червня 2010 року та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03785, на підставі рішення Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927. Зобов`язано ОСОБА_3 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер :75:670:0290, вартістю 358 040 грн. 75 коп., що розташована по АДРЕСА_1 (том І а.с. 37-42).

Листом голови Деснянського районного суду міста Чернігова Кузури М.М. від 19 вересня 2017 року заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 Білого Д. повідомлено, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 рік справа № 2-4059/2009 за позовом ОСОБА_4 у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось (том І а. с. 43).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова

Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

За положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно встановив, що оскілки рішення Деснянським районним судом міста Чернігова від 25 грудня 2009 року, яким визнано право власності за ОСОБА_4 , в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :75:670:0290, площею 0,1 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , не ухвалювалося, а тому спірна земельна ділянка в подальшому неправомірно перейшла до ОСОБА_1 , то наявні підстави для її витребування на користь першого власника - Київської міської ради.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено фальшивості рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009 спростовуються наявним в матеріалах справи листом голови Деснянського районного суду міста Чернігова Кузури М.М. від 19 вересня 2017 року у якому вказано, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 рік справа № 2-4059/2009 за позовом ОСОБА_4 у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що прокуратурою не було дотримано порядок попереднього повідомлення Київської міської ради про звернення до суду з відповідним позовом відхиляються судом апеляційної інстанції.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до

звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 5 жовтня 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 Білий Д. направив Київській міській раді повідомлення про підготовку віндекаційного позову (том І а.с. 11, том ІІ а.с. 42).

Також суд апеляційної інстанції враховує, що після ухвалення Святошинським районним судом міста Києва від 30 червня 2015 року у справі № 759/1852/15-ц рішення про скасування рішення Київської міської ради від 9 липня 2009 року № 871/1927, яким було виділено спірну земельну ділянку ОСОБА_3 та зобов`язання її повернення на користь Київської міської ради, останньою не вчинялися дії з реєстрації права власності на неї та виявлення факту її переходу до відповідача у цій справі.

Таким чином, позивачем було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", що є підставою для здійснення представництва. Крім того, у суду відсутня інформація щодо оскарження суб`єктом владних повноважень підстав для такого представництва, яке передбачене частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурору стало відомо про порушення інтересів держави з рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 березня 2014 року у якій він брав участь, а тому ним пропущено строк позовної давності, також відхиляються колегією суддів.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статі 261 ЦК України).

Підставою звернення до суду з даним позовом стало виявлення факту реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009 та її подальше відчуження на користь ОСОБА_1 .

Як вже зазначалось, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 Білий Д. повідомлений про те, що Деснянським районним судом міста Чернігова не ухвалювалося рішення від 25 грудня 2009 року у справі № 2-4059/2009, листом голови Деснянського районного суду міста Чернігова Кузури М.М. від 19 вересня 2017 року (том І а. с. 43).

Таким чином про порушення права власності на спірну земельну ділянку органам прокуратури стало відомо у вересні 2017 року, а вказаний позов поданий до суду 9 жовтня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 червня 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Святошинського районного суду міста Києва від 2 червня 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2023 року.

Головуючий Судді: