Справа № 756/5438/23
Провадження № 2/761/8707/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Мальцева Д.О.,

при секретарі: Панчоха Д.А.,

представник позивача: Шумейко І.В.,

відповідач: ОСОБА_1 ,

представник відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до ОСОБА_1 про виселення зі службового жилого приміщення,

В С Т А Н О В И В :

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві звернулося з цивільним позовом до ОСОБА_1 про виселення зі службового жилого приміщення, згідно якого позивач просить виселити ОСОБА_1 та її чоловіка - ОСОБА_3 зі службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 26.12.2018 купив спірну квартиру під службове житло для Оболонського районного суду міста Києва, надав цій квартирі статус службової, отримав протокол засідання житлово-побутової комісії Оболонського районного суду міста Києва від 08.02.2019 з рішенням про надання вказаної квартири як службової судді цього суду ОСОБА_1 , а також розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.04.2019 № 262 про затвердження вказаного рішення про надання зазначеної службової квартири судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на родину з двох осіб. 18.04.2019 ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття службового жилого приміщення, а також 18.04.2019 позивач уклав договір найму з відповідачем на період дії трудових відносин між нею та Оболонським районним судом міста Києва. Оскільки 25.11.2022 ОСОБА_1 було відраховано зі штату суддів Оболонського районного суду міста Києва у зв`язку з припиненням повноважень судді - досягненням суддею шістдесяти п`яти років, що свідчило про припинення трудового договору, то Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві звернулося до відповідача з вимогою про негайне звільнення нею разом з усіма членами сім`ї займаного ними службового жилого приміщення, на що отримало відмову з посиланням на те, що відповідач та її чоловік не можуть бути виселені із займаного службового житла без надання їм іншого жилого приміщення, оскільки є пенсіонерами по старості та підпадають під дію ст. 125 ЖК України.

Вважаючи, що виконання приписів ст. 125 ЖК не відноситься до компетенції позивача, стверджуючи, що ОСОБА_1 порушує умови Договору найму від 18.04.2019 та Положення про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, затверджене наказом ДСА України від 22.12.2017 № 1122, в частині, що стосується звільнення займаного службового житла, а відтак перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися службовою квартирою як своєю власністю, перешкоджає надати спірну службову квартиру іншим працівникам, позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача та її чоловіка зі службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

01.05.2023 до Оболонського районного суду міста Києва надійшла вищевказана позовна заява.

02.05.2023 ухвалою судді Оболонського районного суду міста Києва позовна заява Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві до ОСОБА_1 про виселення зі службового жилого приміщення була надіслана до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

28.06.2023 ухвалою Київського апеляційного суду підсудність цивільної справи за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві до ОСОБА_1 про виселення зі службового жилого приміщення визначено Шевченківському районному суду міста Києва.

21.07.2023 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

21.07.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Мальцева Д.О.

01.08.2023 ухвалою судді по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

20.10.2023 від представника відповідача через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив із викладенням заперечень проти задоволення позовної заяви.

07.11.2023 ухвалою суду по справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, вважає його безпідставним та таким, що не ґрунтується на законі. Відповідач та представник відповідача просили позов залишити без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення щодо позову, об`єктивно оцінивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається і судом встановлено наступні обставини.

26.05.2014 відповідачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 56 років 6 місяців було призначено пенсію за віком (по старості) довічно, заведено відповідну пенсійну справу, видано пенсійне посвідчення.

З 24.09.2007 року чоловіку відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено інвалідність 3 групи, а з 01.10.2012 йому встановлено інвалідність 2 групи у зв`язку з загальним захворюванням.

26.09.2015 Указом Президента України від 26.09.2015 № 564/2015 суддя Армянського міського суду АР Крим ОСОБА_1 переведена на роботу на посаду судді Оболонського районного суду міста Києва.

11.02.2016 місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Чоловік відповідача ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач та її чоловік мають статус внутрішньо переміщених осіб.

17.10.2016 ОСОБА_1 була поставлена на квартирний облік розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 587, квартирна справа № 33675.

В квітні 2017 року в ДУ "Інститут серця МОЗ України" ОСОБА_3 було проведено операцію на серці та встановлено протез аортального клапана.

22.12.2018 Державна судова адміністрація України шляхом внесення змін до кошторису на 2018 рік за рахунок змін до плану спеціального фонду бюджету виділила Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в місті Києві кошти у розмірі 2 048 800 грн. на придбання службового житла для Оболонського районного суду міста Києва з метою забезпечення житлом судді цього суду, яка переведена із тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

26.12.2018 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві стало власником квартири АДРЕСА_1 , придбавши її за 2 048 800 грн. на підставі укладеного Договору купівлі-продажу від 26.12.2018, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., про що зроблений запис в реєстрі під № 2996. Факт належності вказаного житла позивачу на праві власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 249909555 від 25.03.2021.

11.01.2019 позивач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві звернулося до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням включити до числа службових житлових приміщень Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві квартиру АДРЕСА_1 .

23.01.2019 розпорядженням Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації № 29 зазначену квартиру включено до числа службових жилих приміщень Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

25.01.2019 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві звернулося до голови Оболонського районного суду міста Києва за вирішенням питання про надання службового житла судді цього суду, яка переведена із зони проведення антитерористичної операції чи тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

08.02.2019 житлово-побутова комісія Оболонського районного суду міста Києва вирішила звернутися з Поданням до зборів суддів Оболонського районного суду міста Києва щодо надання судді цього суду ОСОБА_1 службового житла - однокімнатної квартири загальною площею 49,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

20.02.2019 зборами суддів Оболонського районного суду міста Києва, на яких були присутні 18 суддів, одноголосно прийнято рішення затвердити Подання щодо надання судді ОСОБА_1 службового житла - однокімнатної квартири загальною площею 49,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

10.04.2019 розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 262 затверджено рішення про надання квартири судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 на родину з двох осіб та видачу ордера.

18.04.2019 року Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття сім`єю з двох осіб службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

18.04.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір найму службового жилого приміщення, підписані акти прийому-передачі квартири, наявного в ній майна та лічильників.

18.04.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вселилися у вказане службове жиле приміщення, де проживають до цього часу.

02.05.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували своє місце проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 .

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан продовжувався дев`ять разів та нині безперервно діє до 14.02.2024 року.

27.02.2022 син відповідача та її чоловіка - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був мобілізований та з того часу проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України, є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_2 , видане 25.05.2023).

25.11.2022 року на підставі наказу голови Оболонського районного суду міста Києва № 141/к від 25.11.2022 ОСОБА_1 було відраховано зі штату суддів Оболонського районного суду міста Києва у зв`язку з припиненням повноважень судді - досягненням суддею шістдесяти п`яти років (оскільки з 22.02.2022 через втрату кворуму Вища рада правосуддя на той час була неповноважною).

07.12.2022 та 06.02.2023 позивач звертався до ОСОБА_1 з листами - вимогами щодо негайного звільнення нею службового жилого приміщення у зв`язку з припиненням трудових відносин з Оболонським районним судом міста Києва, на які отримував відмови з посиланням на те, що відповідач та її чоловік не можуть бути виселені із займаного службового житла без надання іншого жилого приміщення, оскільки є пенсіонерами по старості та підпадають під дію ст. 125 ЖК України.

16.02.2023 Вищою радою правосуддя, яка 12.01.2023 відновила свою роботу, прийнято рішення № 51/0/15-23 "Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Оболонського районного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку". Зазначеним рішенням встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді судді, передбачений ст. 137 Закону України №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", становить 26 років 25 днів. Крім того, встановлено, що право на нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання виникло у ОСОБА_1 з наступного дня після досягнення нею шістдесяти п`яти років.

Наразі ОСОБА_1 є суддею Оболонського районного суду міста Києва у відставці.

Право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності судді (п. 4 ч. 6 ст. 126 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" за суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абзац підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.1913 року № 10-рп/2013).

Відтак, відповідач мала законні очікування на встановлені законом гарантії судді у відставці після її звільнення з посади судді Оболонського районного суду міста Києва у відставку, в тому числі і на гарантії забезпечення житлових умов судді у відставці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЖК України житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Конституція України передбачає захист права на житло.

Стаття 47 Конституції України гарантує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року передбачено, що після призначення на посаду суддя, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, якщо інший порядок забезпечення службовим житлом не передбачено законом.

Відповідно до положень ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Першим абзацом ст. 126 ЖК України передбачено, що надаване громадянам у зв`язку з виселенням зі службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 114 ЖК України передбачено, що надаване громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно зі ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Положення ст. 125 ЖК України визначають випадки коли особу не може бути виселено зі службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, зокрема, сім`ї військовослужбовців (абзац другий зазначеної статті), осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (абзац третій зазначеної статті), пенсіонерів по старості (абзац шостий зазначеної статті).

Пунктом першим розділу ІV Положення про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 22.12.2017 № 1122, передбачено, що суддя, працівник апарату, працівник адміністрації, який припинив трудові обов`язки із судом, ДСА України, територіальним управлінням ДСА України, підлягає виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Пунктом третім розділу ІV вказаного Положення передбачено, крім того, що не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Аналогічне застереження передбачено і в п. 6.3 договору найму службового жилого приміщення від 18.04.2019 року, укладеному між позивачем та відповідачем: " Не можуть бути виселені із приміщення без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР. "

Аналогічна вимога передбачена і в п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 отримали спірне службове житлове приміщення, вселилися в нього, зареєструвалися в ньому та користуються ним на законних підставах, ніяким чином не порушуючи діючого житлового законодавства та умов Договору найму від 18.04.2019 року.

ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки відносяться до осіб, зазначених у статті 125 Житлового кодексу України.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною 4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Має бути наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що вимоги позивача, викладені у позові, є таким втручанням у право відповідача та члена його сім`ї на житло, яке безсумнівно є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки воно не здійснюється «згідно із законом», адже в національному законодавстві немає правових підстав для виселення із службового житла під час дії правового режиму воєнного стану непрацездатних пенсіонерів по старості (один з яких є інвалідом другої групи), які є внутрішньо переміщеними особами, що постраждали від військової агресії Російської Федерації, та, крім того, є сім`єю (батьками) нині діючого в зоні бойових дій військовослужбовця, який захищає незалежність та територіальну цілісність нашої держави, та де один з пенсіонерів (у даному випадку безпосередньо відповідач) пропрацював на роботодавця, який надав спірне службове житло (тобто на державу), понад 26 років. У даному випадку жодна переслідувана легітимна мета не може бути визнана необхідною у демократичному суспільстві.

Відповідач та її чоловік мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання з квітня 2019 року і до цього часу й спірна службова квартира є їх єдиним житлом у місті Києві у розумінні статті 8 Конвенції, аргументи позивача про те, що відповідач та її чоловік підлягають виселенню з підстав потреби суспільства у житлі, не заслуговують на увагу.

До того ж переслідування заявленої у позові легітимної мети у виді можливого надання вивільненого службового житла (у разі задоволення цього позову) іншим суддям Оболонського районного суду міста Києва видається примарним, оскільки службова квартира АДРЕСА_1 не закріплена за цим судом, хоча придбавалася для цього суду, а виявилась службовим житлом Територіального управляння Державної судової адміністрації України в місті Києві.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14.12.2017, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsраїни» від 02.03.2011, заява № 30856/03, "Садов`як проти України" («Sadovyak v. Ukraine») від 17.05. 2018 року, заява № 17365/14.

Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини та положення національного законодавства, які їх регулюють, судову практику ЄСПЛ, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 47, 126 ч. 6 п. 4 Конституції України, ст. ст. 138, 116 ч. 5 Закону України " Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02.06.2016 року, ст. ст. 3, 9, 109, 114, 118, 124, 125, 126 ЖК України, п. 3 Розділу IV Положення про порядок надання службового житла й користування ним суддями, працівниками апаратів судів, працівниками Державної судової адміністрації України та територіальних управлінь Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 22.12.2017 № 1122, п. 35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. ст. 10, 11, 57-61, 79, 133, 141, 209, 210, 228, 258, 259, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві до ОСОБА_1 про виселення зі службового жилого приміщення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя