Провадження № 22-ц/824/1261/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупершого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року у справі за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, скасування державної реєстрації, визнання спадщини відумерлою,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року керівник Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити позивачу строк позовної давності для пред`явлення позову; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.01.2001 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 за № 144, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 28772630 від 16.03.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складається з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 та передати її у власність територіальної громади міста Києва; судові витрати стягнути пропорційно з відповідачів на користь Київської місцевої прокуратури № 10.

Обґрунтовував позов тим, що первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1999, виданого Радянською РДА, власницею квартири була ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спірна квартира увійшла до складу спадщини. Водночас, спадкова справа після її смерті не заводилась, спадкоємці у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини не звертались, а відтак наявні підстави для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною у порядку ст. 1277 ЦК України.

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року у справі № 761/37602/15 спірну квартиру визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Києва в особі КМР. Постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 вказане рішення суду скасоване, оскільки на момент ухвалення зазначеного рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже було внесено відомості про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 , а саму заяву залишено без розгляду.

Також було встановлено, що державну реєстрацію на спірну квартиру за ОСОБА_1 було здійснено приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2016, укладеного між ним та ОСОБА_2 . У той же час, у ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_3 17.10.2001, зареєстрованого Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228.

У ході досудового розслідування кримінального провадження № 0004473 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено, що колишній президент ТБ «Народна», використовуючи бланки документів та печатки ТБ «Народна», виготовляв фіктивні правоустновчі документи на рухоме та нерухоме майно, у тому числі і на спірну квартиру.

Вказував, шо відтак спірне майно у передбаченому законодавством порядку із власності законного власника не вибувало, право власності на нього ні у ОСОБА_3 , ні у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не виникало. Крім того, ОСОБА_3 не був законним власником спірного майна, а отже незаконно розпорядився цим майном шляхом передачі його у власність ОСОБА_2 , який, у свою чергу, не був продавцем спірної квартири та не оформлював договору купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 № 144.

Отже, вважав, що договір купівлі-продажу від 17.10.2001 укладений з порушенням ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи зазначені обставини, вважав, що договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Татаринцевою Є.А. за реєстровим № 144 також підлягає визнанню недійсним.

Крім цього, позивач вказував, що зазначений договір не міг бути достатньою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено особою, яка не була власником зазначеного майна, відтак,вважав, що оскільки державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 проведено на підставі договору, який не відповідає вимогам законодавства, а тому відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наявні підстави для скасування її у судовому порядку.

З огляду на зазначене, вказував, що договорами купівлі-продажу від 17.10.2001 та 16.03.2016 порушуються права та інтереси територіальної громади м. Києва в особі КМР, які випливають із встановленого ст. 1277 ЦК України порядку, визнання спадщини відумерлою.

Також позивач вказував, що оскільки рішення суду про визнання спадщини відумерлою було скасовано, наявні підстави і для визнання її в рамках вказаного судового провадження відумерлою.

Поважність причин пропуску позовної давності позивач обґрунтовував тим, що про порушення прав останнього йому стало відомо лише після набрання законної сили рішення суду у справі 761/37602/15-ц та під час його реального виконання. Раніше КМР дізнатись про порушення своїх інтересів не могла, оскільки не була стороною оспорюваних правочинів. А після винесення зазначеної постанови виникла необхідність у визнанні оспорюваних договорів недійсним, а тому вважав, що позивачем строк позовної давності пропущений з поважних підстав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що про порушення прав територіальної громади прокурору та Київській міській раді стало відомо після набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року у справі №761/37602/15 та в ході його виконання.

Крім того, вказує, що суд не врахував, що обґрунтовуючи поважність пропуску строку позовної давності прокурор вказував на переривання перебігу позовної давності з 13.09.2017 року у зв`язку з пред`явленням позову до ОСОБА_1 .

Водночас, вказує, що необхідність визнання договорів недійсними виникла після винесення постанови Київським апеляційним судом від 04.06.2019 року у справі №761/37602/15, якою скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року про визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади м. Києва, а тому, вважає, що строк позовної давності пропущено ним з поважних причин.

Від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами справи, а тому просить судвідмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання спірних Договорів купівлі-продажу від 17.01.2001 року та від 16.03.2016 року недійсними та такими, що порушують майнові права територіальної громади міста Києва, однак, про порушення прав територіальної громади м. Києва та протиправність укладеного Договору від 16.03.2016 року № 144 прокурору стало відомо під час внесення відомостей до ЄРДР 07.04.2016 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України та реєстрації кримінального провадження № 0004473, а з позовом прокурор звернувся 02.10.2019 року, тому позов був поданий з пропущеним трирічним строком позовної давності.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.10.1999 Радянською районною адміністрацією, записано у реєстрову книгу за № 870/3467.

02.11.2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (Актовий запис про смерть № 20528 від 02.12.2014).

Згідно інформації, наявної в матеріалах справи, спадкова справа після померлої не заводилась, спадкоємці за заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину не звертались (інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, лист Першої КДНК).

Судом також встановлено, що 16.03.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 144, за яким відповідач 1 набув у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 була здійснена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А. 16.03.2016 на підставі зазначеного Договору від 16.03.2016.

В матеріалах справи також наявна копія Договору купівлі-продажу від 17.10.2001 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виданого та зареєстрованого Товарною Біржою «НАРОДНА» 17.10.2001 за № А2001/0228.

Відповідно до п. 2 вказаного Договору, відчужувана квартира належить Продавцю ( ОСОБА_3 ) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голуб Л.А. 27.12.1996 за реєстровим № 1151, зареєстрованого к КМ БТІ і записаного у реєстрову книгу № 22д за реєстровим № 48353.

Разом з тим, судом встановлено, що згідно листа Київського державного нотаріального архіву від 29.08.2017 № 1402/01-21, приватний нотаріус КМНО Голуб Л.А. документи нотаріального діловодства на державне відповідальне зберігання не передавав.

07.04.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, а саме що 16.03.2016 року невстановлена досудовим розслідуванням особа надала, ймовірно, підроблені документи приватному нотаріусу КМНО, на підставі яких було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та зареєстровано кримінальне провадження № 0004473 за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України.

Також в матеріалах справи міститься Протокол допиту свідка ОСОБА_5 , складений в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000400 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, з якого вбачається, що гр. ОСОБА_5 , будучи президентом ТБ «Народна», упродовж 2015-2016 років, використовуючи бланки документів та печатки ТБ «Народна», виготовляв фіктивні правоустановчі документи на нерухоме майно, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_2 на замовлення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2017 року звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 3 КК України у зв`язку з передачею на поруки, кримінальне провадження у цій частині відносно ОСОБА_5 закрито.

Також в матеріалах справи наявний Протокол допиту свідка ОСОБА_2 , з пояснень якого вбачається, що останній права власності на спірну квартиру не мав, ОСОБА_1 йому не знайомий, під час продажу спірної квартири присутнім не був, за жодними довідками до КМ БТІ чи ЖЕК «Златоустівська» не звертався.

За інформацією комунального підприємства Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 22.02.2017 року квартира АДРЕСА_2 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14.10.1999, реєстраційна справа на квартиру в архіві бюро не формувалась у зв`язку з відсутністю замовлень з 01.06.2010 року.

Згідно листа від 27.09.2019 року прокурор повідомив Київську міську раду про те, що Київською місцевою прокуратурою №10 виявлено факт незаконного відчуження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 № 18/5 (чинної до 2004 року) визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Пунктом 27 зазначеної інструкції, передбачено, що відповідно до чинного, на той момент, законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (квартири), іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Статтею 1277 ЦК України встановлено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Щодо доводів відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.1.2019 у справі №914/3224/16, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Такі ж правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Як зазначив прокурор, про те, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проводилась, право власності ними не набувалось, прокурору стало відомо з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 22 лютого 2017 року, показань свідків ОСОБА_2 від 24 лютого 2017 року та ОСОБА_5 від 02 березня 2017 року, висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 31 травня 2017 року №8-4/724, яким встановлено підроблення ОСОБА_5 договору купівлі продажу квартири від 17.10.2001 на бланку товарної біржі «Народна», а Київській міській раді - після набрання законної сили рішенням у справі №761/37602/15 та в ході його реального виконання.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині щодо відмови у позові з підстав пропуску прокурором строку позовної давності, а саме щодо наявності у позивача можливості дізнатися про порушення прав територіальної громади м. Києва починаючи з 07 квітня 2016 року під час внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України та реєстрації кримінального провадження № 0004473, позаяк сам факт внесення відомостей до ЄРДР не може свідчити про те, що майно, яке зареєстроване за третіми особами є комунальним майном, яке незаконно вибуло з власності територіальної громади м. Києва, та, що про таке вибуття позивач мав можливість дізнатися саме з цієї дати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено встановленого законом строку для звернення до суду, позаяк починаючи з 22 лютого 2017 року прокурору стало відомо про порушення прав територіальної громади м. Києва та протиправність укладеного Договору від 16.03.2016 № 144, а прокурор повідомив Київську міську раду про порушення прав територіальної громади м. Києва та про намір звернутися з даним позовом 27.09.2019 року. Відтак Київській міській раді стало відомо про порушення прав територіальної громади м. Києва саме з 27.09.2019 року, а прокурор звернувся до суду з даним позовом 02 жовтня 2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 17.01.2001, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зареєстрований Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228 суперечить положенням ст. 47, 48, 59 225, 227 ЦК УРСР, а договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 за № 144, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суперечить положенням ст. 203 ЦК України, то наявні підстави для визнання їх недійсними, як таких, що не відповідають вимогам закону.

Крім того, оскільки зазначеними договорами порушуються майнові права позивача, а саме територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, та враховуючи відсутність спадкоємців за законом та заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то наявні встановлені законом підстави для визнання спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , що складається з квартири АДРЕСА_2 відумерлою та передачі вказаної квартири у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

У зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволенням позову відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідачів витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов керівника Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання угод недійсними, скасування державної реєстрації, визнання спадщини відумерлою - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17.01.2001 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Товарною біржою «Народна» за № А2001/0228.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 16.03.2016 року за № 144, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Татаринцевою Є.А.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно № 28772630 від 16.03.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що складається з нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) на користь Київської міської прокуратури () судовий збір у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: