КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/138/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» (далі - ТОВ «Технобудсервіс 2006»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за весь період з 14 травня 2019 року по 16 жовтня 2020 року у зв`язку з його звільненням 16 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі пункту 4 статті 36 (частини третьої статті 38) Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщена особа, звернувся по телефону до ТОВ «Технобудсервіс 2006» у зв`язку з пошуком роботи за розміщеним оголошенням на відповідному сайті про вакантну посаду юриста із розміром заробітної плати 9 000,00 грн. 14 травня 2019 року позивач був прийнятий на роботу до вказаного підприємства, але не оформлений відповідно до вимог трудового законодавства. 24 червня 2019 року, прийшовши на роботу, позивач подав заяву про звільнення на підставі пункту 4 статті 36 КЗпП України. 26 червня 2019 року відповідач відмовив у задоволенні цієї заяви про звільнення, а 18 липня 2019 року видав наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору, яким позивача було звільнено відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України.

15 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову у справі № 755/13126/19, якою визнав незаконним та скасував наказ № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору. В цей же день позивач направив поштою на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до пункту 4 статті 36 (частини третьої статті 38) КЗпП України, а також заявив вимогу щодо проведення повного розрахунку під час звільнення. 16 жовтня 2020 року позивачем також направлено заяву (розрахунок заборгованості заробітної плати) за допомогою електронної пошти на адресу відповідача та підписано електронно-цифровим підписом. 19 жовтня2020 року позивач зателефонував на підприємство, проте генеральний директор відмовився з ним спілкуватися.

Позивач вказує що дані обставини є підтвердженням порушення трудового законодавства та його прав як працівника, в тому числі на отримання заборгованості із заробітної плати. Вважає, що скасування в судовому порядку наказу про його звільнення автоматично тягне за собою його поновлення на роботі та вирішення роботодавцем питання щодо відшкодування середнього заробітку. Однак, відповідач відмовився виконувати свої обов`язки і станом на 16 жовтня 2020 року у нього існує заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам, розмір якої за підрахунками позивача складає 174 371,53 грн, що включає в себе: переробку з 14 травня 2019 року по 21 червня 2019 року в сумі 2 800,00 грн; недоплачену заробітну плату з 14 травня 2019 року по 30 червня 2019 року в сумі 8 653,43 грн; 4,3 % інфляційних втрат в сумі 372,10 грн; борг по заробітній платі з 24 червня 2019 року по 16 жовтня 2020 року в сумі 132 400,00 грн; вихідну допомогу в сумі 27 000,00 грн; а також судовий збір в сумі 840,80 грн та 2 305,20 грн. Позивач зазначив, що даний розрахунок не включає в себе виплачену йому відповідачем заробітну плату за травень та червень 2019 року, виходячи з вигаданого посадового окладу у розмірі 4 183,00 грн, який значно нижчий ніж це передбачається Галузевою угодою між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів України на 2019 - 2020 роки, зареєстрованою Міністерством соціальної політики України за реєстраційним № 24 від 12 жовтня 2018 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 1 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції по суті спору мотивоване тим, що судовими рішеннями у справі № 755/13126/19 було встановлено перебування позивача в трудових відносинах з підприємством відповідача саме з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року, тому відсутні підстави вважати, що трудові відносини між сторонами продовжували існувати до 16 жовтня 2020 року. Посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору місячного заробітку є необґрунтованими, оскільки відповідно до витягу із штатного розпису ТОВ «Технобудсервіс 2006» посадовий оклад та місячний фонд заробітної плати юриста підприємства становить 4 700,00 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він був ознайомлений, про що свідчить його підпис, а в матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати у розмірі 9 000,00 грн. Ураховуючи встановлений в судовому порядку факт здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні 18 липня 2019 року, відсутні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі, а також інфляційних втрат. При цьому, з огляду на те, що наказом № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору - позивача звільнено з посади юриста за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, немає визначених статтею 44 КЗпП України підстав для виплати останньому відповідачем вихідної допомоги. Крім того, суд вказав, що витрати по сплаті судового збору не входять до структури заробітної плати, а стягнення судового збору, сплаченого в межах однієї справи, не може бути самостійною вимогою при розгляді іншої справи, оскільки питання розподілу судових витрат має вирішуватися судом відповідної інстанції при розгляді справи по суті.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач, через представника за довіреністю - ОСОБА_4., звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем було подано достатньо доказів, щоб встановити його фактичну заробітну плату на ТОВ «Технобудсервіс 2006», яка не відповідає офіційній, про що зазначалося відповідачем у звітах до податкових органів та довідці від 2 жовтня 2019 року, долучених до відзиву на позовну заяву, а суд першої інстанції не врахував та не перевірив відповідність виплачених сум заробітної плати у порівнянні з посадовим окладом у розмірі 4 700,00 грн, які різняться між собою. Тобто, наявна щомісячна недоплата заробітної плати, яка є заборгованістю відповідача і яку не було виплачено у день звільнення, що призвело до порушення вимог статті 116 КЗпП України, за що настає відповідальність згідно статті 117 цього Кодексу. Приблизна шкода, завдана державі за кошторисом відповідача за травень 2019 складає суму близько 200 тис. грн, а по кошторису за серпень 2019 року - близько 120 тис. грн, і це при тому, що по офіційним документам зарплата робітників на підприємстві не змінювалася в цей період. Головуюча-суддя Гаврилова О.В. не мала права розглядати цей позов, оскільки брала участь в іншій майже аналогічній справі № 755/13126/19 з трудового спору між тими самими сторонами, а також створила приводи та підстави для висновку в її зацікавленості, упередженості та використання своєї посади і пов`язаних можливостей в інтересах відповідача, оскільки двічі повертала позовну заяву позивачу. Крім того, відзив на позовну заяву та додатки до нього були складені та підписані Побережною М.О. , яка належним чином не підтвердила свій процесуальний статус як представника відповідача - адвоката, тому прийняття відзиву від даної неповноважної особи було незаконним, а стягнення витрат на професійну правничу допомогу - безпідставним. Також суд не мав права розглядати і вирішувати вимоги відзиву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів щодо замовлення відповідачем саме адвокатських послуг і переліку цих послуг, щодо укладення договору на правову допомогу і документів на підтвердження прийняття таких послуг як замовником, а також не маючи розрахункових документів про оплату виконаних послуг безпосередньо Побережною М.О . В наявному в матеріалах справи витязі з договору відсутні розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру), що не давало суду та позивачу достатньої можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

У відзиві на апеляційну скаргупредставник ТОВ «Технобудсервіс 2006» - адвокат Побережна М.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати. Також порушує питання про покладення на позивача судових витрат шляхом стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 травня 2019 року ОСОБА_1 написав заяву про прийняття його на роботу до ТОВ «Технобудсервіс 2006» на посаду юриста з 23 травня 2019 року (а.с. 28, т. 2).

Наказом ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 21 травня 2019 року № 14/2105-19-пр ОСОБА_1 прийнято на роботу з 23 травня 2019 року на посаду юриста з окладом (тарифною ставкою) згідно зі штатним розписом (а.с. 23, т. 1, 29, т. 2).

Штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлено оклад юриста у розмірі 4 700,00 грн (а.с. 31, т. 2).

Наказом № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 32, т. 2).

16 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у справі № 755/13126/19 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 53-61, т. 2).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року заяву ТОВ «Технобудсервіс 2006» про розподіл судових витрат у справі задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» понесені судові витрати у розмірі 24 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу скасовано та ухвалено в цій частині позову нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року № 23/1807-19 про припинення трудового договору з ОСОБА_1 згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Технобудсервіс 2006» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 305,20 грн та на користь держави - 2 296,80 грн (а.с. 62-72, т. 2).

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін (а.с. 73-80, т. 2).

Постановою Київського апеляційного суду від 8 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін (а.с. 81-90, т. 2).

Згідно відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що перебувають у відкритому доступі, ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 8 липня 2021 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Окрім того, додатковою постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року заяву ТОВ «Технобудсервіс 2006» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року залишено без змін (а.с. 166-173, т. 2).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону № 108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу при виконанні працівником своїх трудових обов`язків, а сам по собі факт існування укладеного між сторонами трудового договору не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено правовий висновок про те, що правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що предметом спору є стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 14 травня 2019 року по 16 жовтня 2020 року у зв`язку зі звільненням позивача 16 жовтня 2020 року за власним бажанням на підставі на підставі пункту 4 статті 36 (частини третьої статті 38) КЗпП України.

Між тим, судовими рішеннями, які набрали законної сили у справі № 755/13126/19, встановлено перебування позивача в трудових відносинах з підприємством відповідача саме з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року.

Доводам позивача про виникнення між сторонами трудових відносин з 14 травня2019 року у постанові Київського апеляційного суду від 8 липня 2021 року надана критична оцінка, як таким, що суперечать наданим доказам та встановленим фактичним обставинам, оскільки укладений між сторонами 14 травня 2019 року договір про надання послуг № 1/0204-19 не носить характеру трудового, правовідносини за цим договором визначені як цивільно-правові, оплатні і строкові. Вказаний договір про надання послуг не є трудовим договором у розумінні статті 21 КЗпП України, регулюється норми ЦК України, предметом якого є результат, а не угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень частини сьомої статті 235 КЗпП України та стягнення будь-яких коштів, зокрема середньої зарплати у розмірі 9 000 грн, починаючи з 14 травня 2019 року.

На підтвердження припинення між сторонами трудових відносин 16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подано до суду заяву від 15 жовтня 2020 року, адресовану генеральному директору ТОВ «Технобудсервіс 2006» Опанасенку С.В., за змістом якої позивач просив звільнити його за власним бажанням за пунктом 4 статті 36 (частини третьої статті 38) КЗпП Україниіз 16 жовтня 2020 року, а також зробити повний розрахунок за час вимушеного прогулу за його банківськими реквізитами, вказаними у цій заяві (а.с. 15, 96, 100, т. 1).

Також позивачем долучено до матеріалів позову заяву від 16 жовтня 2020 року, адресовану ТОВ «Технобудсервіс 2006», якою він пропонував відповідачу сплатити йому суму заборгованості, згідно наданого розрахунку, у загальному розмірі 174 371,53 грн (а.с. 20, т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що скасування постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про його звільнення автоматично тягне за собою поновлення на роботі та вирішення питання щодо відшкодування середнього заробітку.

Проте, як вбачається із резолютивної частини постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, вказаним судовим рішенням лише визнано незаконним та скасовано наказ № 23/1807-19-пз ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Умотивувальній частині вказаної постанови апеляційний суд вказав, що решта позовних вимог позивача, як правильно встановив місцевий суд, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, не ґрунтується на положеннях чинного трудового законодавства, оскільки відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за його відсутності, зобов`язання товариства виплатити йому 9 000,00 грн.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року було скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

При цьому, за результатом нового апеляційного розгляду справи № 755/13126/19Київським апеляційним судом було прийнято постанову про залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що трудові відносини між сторонами продовжували існувати після 18 липня 2019 року і до 16 жовтня 2020 року, а тому у відповідача був відсутній обов`язок нараховувати і виплачувати заробітну плату позивачу, який був звільнений на підставі чинного наказу № 23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Отже, подання (надіслання) ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» заяви від 15 жовтня 2020 року про звільнення за власним бажанням, в тому числі на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, та проведення щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не має значення для правильного вирішення справи, оскільки позивач був звільнений з роботи ще 18 липня 2019 року і таке звільнення відбулося у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, що встановлено судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, які набрали законної сили.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, наводячи у позовній заяві аргументи щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей 116, 117 КЗпП Українивнаслідок скасування наказу про звільнення, позивач просив стягнути саме заборгованість по заробітній платі, однак такий вид середнього заробітку за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, відтак не входить до структури заробітної плати.

Посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору місячного заробітку є необґрунтованими, оскільки відповідно до витягу із штатного розпису ТОВ «Технобудсервіс 2006» посадовий оклад та місячний фонд заробітної плати юриста підприємства становить 4 700,00 грн, ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він був ознайомлений, про що свідчить його підпис, а в матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати у розмірі 9 000,00 грн.

Зазначені обставини були встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 8 липня 2021 року, якою остаточно було вирішено спір між сторонами у межах справи № 755/13126/19, тому вони не потребують додаткового доказування відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Також в межах цієї цивільної справи встановлено, що згідно з довідкою ТОВ «Технобудсервіс 2006» № 132-1019 від 2 жовтня 2019 року ОСОБА_1 за період роботи з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року було виплачено: у травні 2019 року (за 7 відпрацьованих днів) - 1 203,84 грн, у червні 2019 року (за 15 відпрацьованих днів) - 2 942,73 грн, у липні 2019 року - 1 052,21 грн. Вказана довідка наявна і в матеріалах даної справи, якій суд першої інстанції надав належну оцінку в сукупності з іншими письмовими доказами (а.с. 35-42, т. 2).

Зокрема, згідно акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) ТОВ «Технобудсервіс 2006», складеного інспектором праці Головного управління держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці 15 листопада 2019 року № КВ1851/72/АВ, всі належні кошти при звільненні, у тому числі грошова компенсація за 4 дні невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 виплачено в день звільнення 18 липня 2019 року на картковий рахунок, що підтверджується відомістю нарахування коштів № 293 (а.с. 46-49, т. 2).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази в розумінні статей 76-80 ЦПК України, на підставі яких можна було б дійти висновку про встановлення позивачу фактичного посадового окладу та/або місячного фонду заробітної слати саме у розмірі 9 000,00 грн, а наведені представником позивача розрахунки є власним розумінням і тлумаченням ним норм матеріального права та спірних правовідносин, зокрема щодо структури і складових всіх виплат, які належать працівнику при звільненні, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині як необґрунтовані.

Отже, встановивши факт здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні 18 липня 2019 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ «Технобудсервіс 2006»на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги.

Також обґрунтованим є висновок суду про те, що витрати по сплаті судового збору не входять до структури заробітної плати, а стягнення судового збору, сплаченого в межах однієї справи, не може бути самостійною вимогою при розгляді іншої справи, оскільки питання розподілу судових витрат має вирішуватися судом відповідної інстанції при розгляді справи по суті.

Аргументи апеляційної скарги про те, що головуюча-суддя Гаврилова О.В. не мала права розглядати цей позов, оскільки брала участь в іншій майже аналогічній справі № 755/13126/19 з трудового спору між тими самими сторонами, а також створила приводи та підстави для висновку в її зацікавленості, упередженості та використання своєї посади і пов`язаних можливостей в інтересах відповідача, оскільки двічі повертала позовну заяву позивачу, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Статтями 36, 37 ЦПК України наведено перелік підстав, за наявності яких суддя не може приймати участь у розгляді справи, в тому числі повторному, та підлягає відводу (самовідводу), проте позивачем не надано жодних доказів існування таких обставин та під час розгляду справи в суді першої інстанції він не скористався правом на заявлення відводу судді.

Колегія суддів враховує, що головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, які свідчать про його безсторонність.Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (рішення ЄСПЛ від 9 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява № 33949/02). Одночасно висновки або позиції суддів, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

Неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням або окремою думкою судді в інших справах чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, відома правова позиція яких позивача не влаштовує.

Як свідчать дані Єдиного державного реєстру судових рішень, у справі № 755/13126/19 суддя Гаврилова О.В. приймала єдине процесуальне рішення, а саме: 7 листопада 2019 року у складі суду постановила ухвалу про відмовуу задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої представником - ОСОБА_4 , про відвід головуючої-судді Яровенко Н.О., тобто не розглядала даний спір по суті.

Водночас незгода позивача із судовими рішеннями судді, що прийняті в межах її повноважень, реалізованих згідно з вимогами чинного процесуального законодавства, не може свідчити про наявність сумнівів в неупередженості або об`єктивності головуючої-судді Гаврилової О.В.

Крім того, скасування в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу не тієї обставиною, з якою положення статті 37 ЦПК України пов`язують недопустимість повторної участі складу суду в розгляді справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність повноважень у представника відповідача - адвоката Побережної М.О., то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.

Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Звертаючись до суду першої інстанції із клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи та відзивом на позовну заяву, адвокат Побережна М.О., діючи в інтересах ТОВ «Технобудсервіс 2006», на підтвердження своїх повноважень надала ордер серії ВВ № 1024035 від 23 червня 2022 року (а.с. 2, т. 2), який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи - учасника справи, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/9172/18 (провадження № 61-13797св19).

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивач спірних правовідносин, положень трудового та процесуального законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги позивача законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про відшкодування судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу, колегія суддів визнала його правомірним і справедливим з огляду на таке.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

У відповідності до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною,

різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно

з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 3 квітня 2017 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг (далі - договір), згідно умов якого виконавець зобов`язаний виконати передбачені договором послуги, які серед іншого полягають в забезпеченні реалізації прав і обов`язків замовника в цивільному судочинстві, що підтверджується долученим до відзиву на позовну заяву витягом із цього договору (а.с. 19, т. 2).

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 922/1163/18.

Разом з тим, 23 червня 2022 року АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» було укладено додаткову угоду № 10 до договору від 3 квітня 2017 року, за умовами якої сторони домовились про визначення обсягу послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послугвід 3 квітня 2017 року у наступному переліку: представництво інтересів замовника у Дніпровському районному суді міста Києва та Київському апеляційному суді по справі № 755/15473/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати. Загальна вартість послуг визначена в додатковій угоді в сумі 35 000,00 грн. Також сторони домовились про 100 % передплату послуг (а.с. 20, т. 2).

1 жовтня 2021 року між АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. було укладено договір про співпрацю №1сп, предметом якого є взаємодія сторін та залучення адвоката Побережної М.О. у сфері надання правової (адвокатської) допомоги клієнтам (замовникам) АБ «Раков і партнери» на умовах і порядку, що визначені у договорах про надання правової допомоги, укладених бюро з конкретно визначеним замовником (а.с. 21, т. 2).

23 червня 2022 року АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. підписано замовлення № 5 (додаток № 5 до договору №1сп від 1 жовтня 2021 року) на залучення адвоката Побережної М.О. з метою надання правничої допомоги по договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 3 квітня 2017 року, укладеного між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», зокрема представництво інтересів замовника у Дніпровському районному суді міста Києва та Київському апеляційному суді по справі №755/15473/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати (а.с. 22, 23, т. 2)

Цього ж дня адвокатом Побережною М.О. було видано ордер серія ВВ № 1024035 на представництво інтересів ТОВ «Технобудсервіс 2006» у Дніпровському районному суді міста Києва (а.с. 2, т. 2).

Також адвокатом Побережною М.О. надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЛГ № 000177 від 24 грудня 2018 року (а.с. 3, т. 2).

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за додатковою угодою № 10 до договору від 3 квітня 2017 року по цивільній справі № 755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», за яким загальна вартість сплачених за договором послуг складає 35 000,00 грн. В акті наведені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час (а.с. 24, т. 2).

Крім того, суду надано акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за замовленням № 5 від 23 червня 2022 року до договору про співпрацю № 1сп від 1 жовтня 2021 року по цивільній справі № 755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. В акті також наведені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час (а.с. 25, т. 2).

На підтвердження оплати послуг адвоката стороною відповідача надано платіжне доручення № 4705 від 28 червня 2022 року на суму 35 000,00 грн (а.с. 18, т. 2).

Суд першої інстанції, оцінюючи надані стороною відповідача докази на підтвердження розміру витрат на правничу, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов висновку, що визначена відповідачем сума у розмірі 35 000,00 грн є надмірною, оскільки включає в себе послуги, які не підлягають відшкодуванню іншою стороною в межах розгляду даної справи, як то первинна консультація та аналіз практики, на яку посилається «касатор», а й з огляду на те, що за умовами додаткової угоди та замовлення останні включають в себе адвокатські послуги не лише в суді першої, а й апеляційної інстанції. Ураховуючи викладене, а також те, що у задоволенні позову відмовлено, а заявлений представником відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих адвокатом послуг безпосередньо в суді першої інстанції, місцевий суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, який підлягає відшкодуванню за рахунок позивача має бути стягнутий в сумі 15 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу в визначеному судом розмірі, який є співмірним зі складністю цієї справи, а наданий адвокатом обсяг послуг, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої відповідачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд вірно вважав доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 15 000,00 грн, які підлягають стягненню з позивача на його користь з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість вимог відзиву про стягнення судових витрат, відсутності заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником відповідача сума є частково надмірною та стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» 15 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Колегія суддів, додатково дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із ціною позову та складністю даного спору, що виник із трудових правовідносин щодо майнових питань сторін, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідач у даній справі через пред`явлення до нього позовних вимог, які суд не задовольнив, обґрунтованих підстав для звільнення позивача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що договір про надання правової допомоги було укладено з АБ «Раков і партнери», а не з адвокатом Побережна М. О., відповідно остання не мала права представляти інтереси відповідача, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з частиною шостою статті 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатське бюро може залучати до виконання укладених бюро договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах.

Повноваження Побережної М.О. , яка була залучена до виконання укладених адвокатським бюро договорів про надання правової допомоги, на представництво інтересів відповідача були підтверджені належними та допустимими доказами, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Крім того, Верховний Суд у справі № 755/13126/19 в постанові від 19 травня 2021 року, перевіряючи доводи позивача щодо відсутності повноважень у представника відповідача - адвоката Побережної М.О., вказував, що звертаючись до апеляційного суду із апеляційною скаргою, адвокат Побережна М.О., діючи в інтересах ТОВ «Технобудсервіс 2006», на підтвердження своїх повноважень надала ордер, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи учасника справи.

При цьому право адвокатського бюро бути стороною договору про надання правової допомоги визначено у частині п`ятій статті 14 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Доводи апеляційної скарги про те, що у витязі з договору відсутні розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру), що не давало суду та позивачу достатньої можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини були погодженні між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» у додатковій угоді № 10 від 23 червня 2022 року до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 3 квітня 2017 року, яка є його невід`ємною частиною.

ЄСПЛвказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Побережна М.О. порушила питання про покладення на позивача судових витрат шляхом стягнення з нього на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн.

Таке стягнення представник ТОВ «Технобудсервіс 2006» пов`язувала, зокрема з тим, що суд першої інстанції за надання правової допомоги у даній справі стягнув лише 15 000,00 грн, тоді як за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг та додатковою угодою до нього загальна вартість послуг з надання професійної правничої допомоги становить 35 000,00 грн.

На підтвердження вказаних вимог представник відповідача надала належним чином засвідчені копії та оригінали: ордеру серії ВВ № 1025872 від 4 жовтня 2022 року на надання правничої (правової) допомоги відповідачу в Київському апеляційному суді; акту приймання-передачі наданих послуг № 2 за додатковою угодою № 10 від 23 червня 2022 року до договору від 3 квітня 2017 року по цивільній справі № 755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», в якому зазначені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час; акту приймання-передачі наданих послуг № 2 за замовленням № 5 від 23 червня 2022 року до договору про співпрацю № 1сп від 1 жовтня 2021 року по цивільній справі № 755/15473/20, підписаний АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О., в якому також наведені зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час (а.с. 163-165, т. 2).

У клопотанні про визнання доказів ТОВ «Технобудсервіс 2006» щодо понесених витрат на юридичні послуги неналежними та недопустимими представник позивача за довіреністю - ОСОБА_1. заперечував проти покладення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на ОСОБА_1

Згідно із вимогами пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням, зокрема, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

За результатом перегляду справи № 910/23210/17 Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року вказував, що враховуючи наявність заперечень позивача щодо обсягу, вартості та співрозмірності заявлених до компенсації витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції оцінив витрати відповідача з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи,

а також час, який міг би витратити адвокат на ознайомлення з позовною заявою та підготовку відзиву на неї як кваліфікований фахівець, взяв до уваги факт участі представника відповідача у трьох судових засіданнях, сукупний час, витрачений на які становить лише одну годину, дійшов висновку про справедливий та співрозмірний розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши вид, вартість, обсяг і перелік наданих адвокатом Побережною М.О.відповідачу юридичних послуг та виконаних робіт, зважаючи на складність справи та зміст опису виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на підготовку відзиву на апеляційну скаргу та учать в судовому засіданні апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу при перегляді справи в апеляційному порядку є необґрунтованою та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідач у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що під час апеляційного провадження з оскарження позивачем рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 1 серпня 2022 року представник відповідача лише підготувала і подала відзив на апеляційну скаргу, взяла учать в одному судовому засіданні 26 січня 2023 року, а також подала заперечення на клопотання сторони позивача про визнання доказів щодо понесених витрат на юридичні послуги неналежними та недопустимими, яке суд апеляційної інстанції не визнавав необхідним подавати.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, що є малозначним, фінансового стану і статусу обох сторін, на переконання колегії суддів стягнення судових витрат, понесених відповідачем внаслідок процесуальних дій позивача, а саме у зв`язку поданням апеляційної скарги і переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права учасника справи на отримання коштів, які він змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» підлягають стягненню 10 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки апеляційна скарга позивача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 1 серпня 2022 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко