КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/9371/22 Головуючий у суді І інстанції Ярмола О.Я.
Провадження № 22-ц/824/5069/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що із 5 травня 2006 року він перебуває з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають п`ятеро дітей. Сімейне життя сторін не склалося, зникли довіра, почуття любові та поваги один до одного, на даний час сім`я фактично розпалася через відсутність спільних інтересів, наявність різних поглядів на життя, відсутності взаєморозуміння, що призводило до конфліктних ситуацій. Відповідач страждає на психічний розлад, тому рішенням органу опіки та піклування від 8 лютого 2022 року місце проживання дітей було визначено разом з батьком. Шлюбні стосунки між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведеться і подальше подружнє життя та збереження шлюбу неможливе. Просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачем, так як він суперечить його інтересам та інтересам дітей, а також носить формальний характер без наявності об`єктивної можливості для примирення.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 позовні вимоги визнала, проти розірвання шлюбу не заперечувала, вказуючи, що їх з позивачем сім`я розпалася і вона не потребує строку для відновлення подружніх відносин, але не погоджується з обґрунтуванням причин розпаду сім`ї.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 5 травня 2006 року у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 415, - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище відповідача залишено « ОСОБА_3 ».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, однак враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним та суперечить інтересам позивача.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував положення частини першої статті 111 СК України, ухвалив рішення без участі позивача, а відповідач була пригнічена та не могла збагнути повних наслідків розірвання шлюбу, а також не мала можливості поспілкуватися з чоловіком, наладити контакт і вирішити питання щодо примирення, оскільки у них є п`ятеро дітей, які потребують виховання у повноцінній сім`ї.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

7 лютого 2023 року до апеляційного суду засобами поштового зв`язку надійшла заява ОСОБА_1 про підтримання вимог апеляційної скарги та розгляд справи без її участі.

У цьому ж поштовому відправленні була наявна заява, подана від імені ОСОБА_2 про визнання апеляційної скарги та розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач заперечив написання та подання заяви про визнання апеляційної скарги, просив не приймати її до розгляду, оскільки її підгодовувала та відправила без його відома відповідач, в якої на даний час загострилося психічне захворювання. Також просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на відсутність підстав для застосування заходів примирення, як це передбачено статтею 111 СК України, адже спільні відносини між ним та відповідачем повністю припинені, сім`я розпалася остаточно та її відновлення є неможливим.

Відповідач у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, просила провести розгляд справи без її участі, відтак колегія суддів дійшла висновку, що неявка відповідача відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 5 травня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 415 (а.с. 7).

Сторони від шлюбу мають п`ятеро дітей, а саме: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8-12).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 грудня 2021 року у справі № 362/6693/21 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було госпіталізовано до КНП КОР «ОПНМО» для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку (а.с. 5, 6).

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 8 лютого 2022 року № 85 визначено місце проживання дітей сторін разом з їхнім батьком ОСОБА_2 (а.с. 4).

З матеріалів справи вбачається, що сторони припинили сімейні відносини, позивач категорично не бажав відновлювати подружні стосунки з відповідачем та наполягав на задоволенні позову, зазначаючи, що його рішення про розірвання шлюбу виважене і остаточне (а.с. 24). Відповідач також бажала розірвати шлюб з позивачем, але не погоджувалася з обґрунтуванням причин розпаду сім`ї, про що зазначила у своєму відзиві на позовну заяву (а.с. 25-27).

Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, зокрема, внаслідок відсутності спільних інтересів та взаєморозуміння, наявності різних поглядів на життя, що призводило до конфліктних ситуацій. Фактично шлюбно-сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач при зверненні до суду був впевнений, що сім`я розпалася остаточно та її збереження суперечитиме його інтересам.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а сторони під час розгляду справи в суді першої інстанції не мали наміру зберігати свій шлюб.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач заперечував можливість збереження шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що вони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, наполягав на розірванні шлюбу, так як його збереження суперечить його інтересам. Відповідач у судовому засіданні позов визнала, пояснивши, що чоловік голова в сім`ї, а тому вона погоджується з його рішенням розірвати шлюб та не потребує строку для відновлення відносин з позивачем.

Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не складається, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції жодна із сторін не виявила бажання чи спроб, направлених на збереження подружніх відносин, зокрема, шляхом подання клопотання про надання строку для примирення в порядку статті 111 СК України, а в силу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України) суд не може самостійно вирішувати це питання.

Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, який відмовлявся зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що при розгляді справи суд першої інстанції не врахував положення частини першої статті 111 СК України, ухвалив рішення без участі позивача, а відповідач не мала можливості поспілкуватися з чоловіком, наладити контакт і вирішити питання щодо примирення, оскільки у них є п`ятеро дітей, які потребують виховання у повноцінній сім`ї, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Судом першої інстанції не було вжито заходів щодо збереження шлюбу, оскільки такого клопотання сторонами не заявлялося. У свою чергу позивач в заяві від 2 грудня 2022 року про розгляд справи без його участі наполягав на задоволенні позовних вимог, а відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і під час розгляду справи в судовому засіданні 12 грудня 2022 року визнала позовні вимоги та погоджувалась на розлучення, вважаючи, що їхня сім'я розпалася.

Отже, призначення строку для примирення у даному випадку суперечило б інтересам сторін та моральним засадам суспільства, оскільки сторони визначилися зі своєю позицією щодо предмету спору, що у свою чергу виключало вжиття заходів щодо примирення.

Посилання відповідача на те, що вона не мала можливості поспілкуватися з позивачем, наладити з ним контакт і вирішити питання щодо примирення не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та не узгоджуються з процесуальною поведінкою відповідача, яка протягом розгляду справи в місцевому суді не виявляла жодного бажання зберегти сім'ю, а також не просила надати їй строк для примирення та/або вирішення сімейних питань з позивачем.

Слід зважити й на те, що з моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції (жовтень 2022 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (травень 2023 року) пройшло більше ніж півроку, та за цей час при належному бажанні ОСОБА_1 могла вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів з метою примирення подружжя не надано, а позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказав, що спільні відносини між ним та відповідачем повністю припинені, сім`я розпалася остаточно та її відновлення є неможливим.

Наявність у сторін неповнолітніх та малолітніх дітей, місце проживання яких наразі визначено разом з батьком на підставі рішення органу опіки та піклування від 8 лютого 2022 року, не може вважатися належною підставою для відмови у розірванні шлюбу, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану і такі права дітей охороняються законом.

За таких обставин, врахувавши позицію кожної із сторін у справі та установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко