печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Сестро-Животовській А.В.,

за участю:

представника позивача: Рассамахіної Г.В.,

представника відповідача: Кобзар Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення депозитних коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, ПАТ «КБ «Приватбанк»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за Договором банківського вкладу № SAMDN4181 «Стандарт на 12 місяців» від 03.01.2013 року у розмірі 737 452,05 грн., з яких: 50 000,00 грн. - сума депозиту; 67 758,90 грн. - проценти за договором; 1 693,15 грн. - 3% річних; 618 000,00 грн. - 3% пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за Договором банківського вкладу № SAMDN6550 «Стандарт на 12 місяців» від 07.06.2013 року у розмірі 737 452,05 грн., з яких: 50 000,00 грн. - сума депозиту; 67 758,90 грн. - проценти за договором; 1 693,15 грн. - 3% річних; 618 000,00 грн. - 3% пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що 03.01.2013 року у м. Севастополі між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу шляхом подання заяви № SAMDN4181 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» (далі - Договір № SAMDN4181 від 03.01.2013 року), на виконання умов якого, на рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в день укладення договору було внесено 50 000,00 грн. Процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних з щомісячною виплатою на окремий картковий рахунок. 07.06.2013 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу шляхом подання заяви № SAMDN6550 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» (далі - Договір № SAMDN6550 від 07.06.2013 року), на виконання умов якого, на рахунок № НОМЕР_2 ОСОБА_1 в день укладення договору було внесено 50 000,00 грн. Процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних з щомісячною виплатою на окремий картковий рахунок. Зазначає, що з лютого 2014 року з початку окупації Автономної Республіки Крим, банк припинив обслуговування всіх рахунків, відкритих в ПАТ КБ «ПриватБанк», власники рахунків втратили доступ до системи онлайн банкінгу «Приват24) та можливість отримання депозитних коштів. Вказує, що 01.07.2020 року позивач звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про розблокування рахунків, на які вносилися грошові кошти за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року, Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, розірвання вказаних договір та повернення суми банківських вкладів разом з нарахованими процентами, проте банк повідомив про неможливість виконання вимог позивача. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суми вкладів за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року у розмірі 50 000,00 грн. по кожному договору; відсотки за користування банківськими вкладами за період часу з 05.02.2014 року по 16.08.2021 року у розмірі 67 758,90 грн. по кожному договору. Також, у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання позивачем нараховано 3% річних у розмірі 1 693,15 грн. за період часу з 01.07.2020 року по 16.08.2021 року на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) по кожному договору. Крім того, на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3% пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 618 000,00 грн. по кожному договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

06.12.2021 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2021 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення депозитних коштів та підготовче засідання у справі призначено на 12.05.2022 року.

12.05.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Рассамахіної Г.В. надійшла заява про проведення підготовчого засідання, призначеного на 12.05.2022 року, без фіксування технічними засобами.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.05.2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 01.09.2022 року.

01.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Рассамахіної Г.В. надійшла заява про зміну предмету позову.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2022 року заяву представника позивача про зміну предмету позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення депозитних коштів повернуто представнику позивача.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.09.2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 07.12.2022 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення депозитних коштів, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 23.02.2023 року.

23.02.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Рассамахіної Г.В. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 23.02.2023 року, без фіксування технічними засобами.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року у зв`язку з неявкою представника відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судове засідання було відкладено до 30.05.2023 року.

30.05.2023 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та судове засідання призначено на 12.09.2023 року.

12.09.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Рассамахіної Г.В. надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 12.09.2023 року, без фіксування технічними засобами.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.09.2023 року у зв`язку з неявкою представника відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судове засідання було відкладено до 05.12.2023 року.

07.11.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Кобзар Ю.Б. надійшли письмові пояснення, в яких представник відповідача проти позову заперечувала, зазначаючи що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») було укладено договір про переведення боргу, з додатковою угодою від 18.11.2014 року та Додатком № 1, який містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», у тому числі, за договорами банківського вкладу № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, стягнення грошових коштів за якими є предметом спору у даній справі, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладів, відсотків, 3% річних та пені, нарахованої на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому представник відповідача також звертає увагу, що позивачем було подано заяву про розірвання договорів та повернення коштів, яка була отримана банком 01.07.2020 року, відтак з 03.07.2020 року договори розірвано на підставі заяви ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для нарахування відсотків на вклад. Крім того, представником відповідача викладено заперечення на розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних. Також представник відповідача зазначила, що нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосовано до даних правовідносин з моменту розірвання договору вкладу, оскільки між сторонами припинено споживчі правовідносини.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2023 року приєднано до матеріалів справи письмові пояснення представника відповідача.

В судове засідання 05.12.2023 року з`явились представник позивача та представник відповідача.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у письмових поясненнях підстав та просила в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що 03.01.2013 року у м. Севастополі між ОСОБА_1 (Клієнт) та ПАТ «КБ «Приватбанк» шляхом подання заяви № SAMDN4181 на оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» було укладено договір банківського вкладу (далі - Договір № SAMDN4181 від 03.01.2013 року), відповідно до умов якого сума вкладу складає 50 000,00 грн.; на строк 366 днів до 03.01.2014 року включно. Процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних (а. с. 8).

Як визначено у п. 1 Договору № SAMDN4181 від 03.01.2013 року, виплата суми нарахованих процентів здійснюється щомісячно.

У п. 3 Договору № SAMDN4181 від 03.01.2013 року сторони погодили, що у разі, якщо після закінчення строку вкладу, Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вказаний у заяві. Строк вкладу продовжується не однократно без явки Клієнта у Банк.

Відповідно до п. 4 Договору № SAMDN4181 від 03.01.2013 року, при продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, діючою у Банку для продовження депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього договору вкладу, без укладення додаткових угод.

07.06.2013 року у м. Севастополі між ОСОБА_1 (Клієнт) та ПАТ «КБ «Приватбанк» шляхом подання заяви № SAMDN6550 було укладено договір банківського вкладу (далі - Договір № SAMDN6550 від 07.06.2013 року), відповідно до умов якого, сума вкладу складає 50 000,00 грн. на строк 366 днів до 07.06.2014 року включно. Процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних (а. с. 10).

Згідно п. 2.1 Договору № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, проценти виплачуються на рахунок/карту для зарахування процентів по вкладу по закінченню кожного цілого місця, що минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору, після 15:00.

Відповідно до п. 3 Договору № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, якщо після закінчення строку вкладу Клієнт не заявив Банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується не однократно без явки Клієнта в Банк.

У п. п. 5, 6 Договору № SAMDN6550 від 07.06.2013 року сторони погодили, що вони мають право достроково розірвати даний договір, попередивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. У випадку розірвання договору до закінчення строку дії договору, повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за зниженою процентною ставкою.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України.

Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти.

За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)].

Згідно з п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку.

За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Отже, в даному випадку між позивачем та відповідачем мало місце укладення Договорів банківського вкладу № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, які містять всі істотні умови.

На виконання вказаних договорів ОСОБА_1 внесла грошові суми на вкладні рахунки, відкриті в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі по 50 000,00 грн.

Факт внесення ОСОБА_1 вкладів у розмірі по 50 000,00 грн. на банківські рахунки, відкриті ПАТ КБ «ПриватБанк», підтверджується копією квитанції № 5 від 03.01.2013 року (а. с. 9) та копією квитанції № 6 від 07.06.2013 року (а. с. 11).

01.07.2020 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про розірвання Договорів банківського вкладу № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, в якій просила розірвати вказані договори, видати вклад і нараховані проценти (а. с. 12 - 13).

16.07.2020 року у відповідь на заяву ОСОБА_1 ПАТ «КБ «Приватбанк» повідомило у листі № 20.1.0.0.0/7-200701/7312 про припинення своєї діяльності на території АР Крим і міста Севастополя, оскільки територію АР Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України, та, відповідно до Постанови № 260, припинено подальшу діяльність українських банківських установ та їх відокремлених підрозділів на зазначеній території (а. с. 14-15).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність.

Натомість, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договорами № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, оскільки вказані договори були укладені позивачем з ПАТ КБ «Приватбанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладених з ОСОБА_1 договорів та вимог чинного законодавства України.

У постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-247цс14 зроблено висновок про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, станом на час звернення до суду з позовом відповідач не повернув позивачу суму вкладу за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та за Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, та не сплатив нараховані згідно умов договору проценти. Відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення суми вкладу та виплати відсотків не надав.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за Договором банківського вкладу № SAMDN4181 від 03.01.2013 року у розмірі 50 000,00 грн. та за Договором банківського вкладу № SAMDN6550 від 07.06.2013 року у розмірі 50 000,00 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування банківськими вкладами у розмірі 67 758,90 грн. за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та у розмірі 67 758,90 грн. за Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, суд зазначає наступне.

Так, ПАТ «КБ «Приватбанк» одержало заяву ОСОБА_1 про розірвання Договорів № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року 01.07.2020 року, відтак, з урахуванням вимоги про повернення коштів, договори є розірваними через 2 банківських дні після отримання заяви, тобто з 03.07.2020 року, що також визнається відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України,обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, факт розірвання договорів № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року з 03.07.2020 року не підлягає доказуванню.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1%, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України»; «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн.) суди мали відмовити».

За таких обставин, з дня розірвання договорів банківського вкладу, тобто з 03.07.2020 року, відсутні правові підстави для нарахування відсотків на вклади.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд не погоджується з ним, оскільки позивачем неправильно взято період, за який необхідно здійснювати розрахунок, зокрема, позивач розраховує проценти за договорами за період з 05.02.2014 року по 16.08.2021 рік.

Натомість ПАТ «КБ «Приватбанк» навело свій контррозрахунок за період з 05.02.2014 року по 02.07.2020 року, з яким суд також не погоджується, в тому числі, зважаючи на те, що електронний додаток не є належним доказом на підтвердження розміру невиплачених відстоків.

Так, у період з 05.02.2014 року по 02.07.2020 року відсотки розраховуються за ставкою 18% річних за кожним договором.

Так, кількість днів знаходження вкладів в банку, за які нараховуються проценти у розмірі 18% річних (процентна ставка відповідно до умов договорів), - з 05.02.2014 року по 02.07.2020 року становить 2 340 календарних днів, отже, розмір процентів на суму вкладів становить: 50 000,00 грн. х 18% х 2 340 днів : 365 днів = 57 698,63 грн.

Оскільки відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження виплати відсотків по вкладам не надав, то позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків за користування банківськими вкладами підлягають частковому задоволенню, а саме, за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року у розмірі по 57 698,63 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником, у тому числі, і за договорами з ОСОБА_1 , які є предметом спору, зважаючи на наступне.

Як зазначено у договорі від 17.11.2014 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «ФК «Фінілон», про переведення боргу, з додатковою угодою до нього від 18.11.2014 року, на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною цього договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «Фінілон» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим.

Згідно довідок АТ КБ «ПриватБанк» від 04.10.2023 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, відповідно до договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку, включає, зокрема, нараховані проценти по вкладу на дату переведення боргу.

Як визначено у скріншоті оголошення на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділі 1.1.7 «Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами клієнта з банком. У разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та правил, подальша взаємодія по договору клієнта з банком буде здійснюватися з ТОВ «ФК «Фінілон», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення клієнт направляє банку в строк до 15.02.2015 року. Ненадання клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк підтверджує здійснення банком переводу боргу за договором клієнта на ТОВ «ФК «Фінілон» зі згоди клієнта.

Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як випливає зі змісту ст. ст. 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.07.2023 року у справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаними вище договорами банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі. Посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» належних ОСОБА_1 грошових коштів не звільняють відповідача від обов`язку з повернення отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21).

Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача за неналежне виконання грошового зобов`язання 3% річних за період часу з 01.07.2020 року по 16.08.2021 року за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року у розмірі по 1 693,15 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за змістом наведеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11.

За змістом ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Отже, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання - повернення вкладу та процентів на суму вкладу, вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача трьох процентів річних за несвоєчасне виконання ним грошового зобов`язання є обґрунтованими.

За ст. 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували поданню позову.

Положення ст. ст. 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17; постанова Верховного Суду від 21.05.2019 року у справі № 916/2889/13).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд не погоджується з ним, оскільки позивачем неправильно взято період, за який необхідно здійснювати розрахунок.

Так, суд не погоджується з доводами позивача, що 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача за період з 01.07.2020 року по 16.08.2021 року, оскільки початком нарахування 3% річних є 03.07.2020 року (дата розірвання договір), а кінцевим строком нарахування - 19.08.2021 року (дата яку зазначає позивач).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, період за який з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних це з 03.07.2020 року по 16.08.2021 року, що становить 410 календарних днів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц міститься висновок, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 75 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 75 000,00 доларів США. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Ураховуючи викладене, суд наводить розрахунок 3% річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеними сторонами договорами банківського вкладу за період часу з 03.07.2020 року по 16.08.2021 року, тобто за 410 днів: 50 000,00 грн. х 3% х 410 днів : 365 = 1 684,93 грн.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року у розмірі по 1 684,93 грн.

Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 3% за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкуренто спроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Як визначено у п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець- це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Якщо вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

З аналізу викладеного слідує, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) викладено правову позицію про те, що пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача, однак якщо між сторонами припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то з часу такого припинення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Отже, після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу пеня, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується.

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2023 року у справі 757/37163/20-ц.

Так, укладені сторонами Договори № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та № SAMDN6550 від 07.06.2013 року розірвані з 03.07.2020 року, а позивач просить стягнути пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів», обчислену за період часу з 01.07.2020 року по 16.08.2021 року, тобто поза межами дії договорів банківського вкладу.

Аналізуючи викладене, з 03.07.2020 року пеня за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року та Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не нараховується.

За вказаних обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 , до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення пені у розмірі 3% на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, позов підлягає частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за Договором № SAMDN4181 від 03.01.2013 року суми депозитного вкладу у розмірі 50 000,00 грн., суми нарахованих та не виплачених процентів у розмірі 57 698,63 грн., трьох процентів річних у розмірі 1 684,93 грн. та за Договором № SAMDN6550 від 07.06.2013 року суми депозитного вкладу у розмірі 50 000,00 грн., суми нарахованих та не виплачених процентів у розмірі 57 698,63 грн., трьох процентів річних у розмірі 1 684,93 грн.

При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України (далі - ПК України), яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України).

Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено у ст. 164 ПК України.

Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема, пасивні доходи (крім зазначених у п. п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 ПК України).

До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПК України.

Згідно п. п. «а» п. п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання;

Відповідно до п. п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПК України, податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа.

Отже, податковий агент, згідно п. п. 14.1.180 ПК України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV ПК України.

При цьому, відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у ст. 167 ПК України.

Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України.

Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 683,50 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 6, 11, 15, 16, 263, 256, 257, 267, 509, 520, 521, 524, 526, 533, 534, 535, 625, 626, 628, 629, 672, 1058, 1060, 1061, 1064, 1066, 1070 Цивільного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. п. 1.2, 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-82, 133-141, 259, 263-265, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення депозитних коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за Договором банківського вкладу № SAMDN4181 «Стандарт на 12 місяців» від 03.01.2013 року у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.; відсотки за користування банківським вкладом у розмірі 57 698 (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`яносто вісім) грн. 63 коп.; 3% річних у розмірі 1 684 (одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) грн. 93 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за Договором банківського вкладу № SAMDN6550 «Стандарт на 12 місяців» від 07.06.2013 року у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.; відсотки за користування банківським вкладом у розмірі 57 698 (п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`яносто вісім) грн. 63 коп.; 3% річних у розмірі 1 684 (одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) грн. 93 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в дохід держави 1 683 (одну тисячу шістсот вісімдесят три) грн. 50 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», вул. Грушевського, буд. 1-Д, м. Київ, 01001, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 18.12.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко