КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8515/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 березня 2023 року (суддя Шереметьєва Л.А) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив:

у жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позов про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту №0. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №57499, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., предметом якого була вищезазначена квартира. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 було визнано право власності на частину вказаної квартири.

Позивач посилався на те, що 16 листопада 2021 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс» був укладений договір факторингу № 16-1/2021-Ф та підписано акт приймання передачі прав вимоги, за умовами якого до товариства перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 та договорами забезпечення. 18 листопада 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було направлено повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором.

Позивач зазначав, що у зв`язку з невиконанням даної вимоги, 7 лютого 2022 року в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та ст. 5 договору іпотеки між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс» був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири. Відповідно до п.4 договору, умови ст. 38 Закону України «Про іпотеку» продавцем виконані - за 30 днів до його укладення повідомлено іпотекодавців про намір укласти цей договір.

Позивач посилався на те, що його право власності на квартиру було зареєстровано

в Державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, однак 15 лютого 2022 року при спробі потрапити до квартири він дізнався, що в ній перебуває невідома особа, яка заблокувала йому доступ до квартири. У зв`язку з цим він звернувся до Солом`янського управління поліції і дізнався, що квартиру самовільно зайняла відповідачка, яка перебуває в квартирі незаконно та порушує його права, як власника.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року позов задоволено, виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Додатковим рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992грн 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачка зазначає, що позивач набув право власності на спірну квартиру безпідставно та з порушенням порядку державної реєстрації, а договір купівлі-продажу квартири оскаржується ОСОБА_4 , яка подала позов до ТОВ «Фінансова компанія «Київ Фінанс», АТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М., ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності, а ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року на частину спірної квартири накладено арешт.

Відповідачка стверджує, що проживає у цій квартирі на законних підставах з 2004 року, оскільки первісним власником житла була її покійна мати, а згодом, після переходу права власності до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , проживала там з дозволу останньої.

Відповідачка посилається на те, що ОСОБА_4 не надавала згоду на відчуження ОСОБА_3 спірної квартири, а відтак, у разі задоволення позову ОСОБА_4 , питання про її проживання буде вирішено.

Відповідачка вважає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у її клопотанні про залучення ОСОБА_4 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, та допит її в якості свідка, оскільки вона могла підтвердити надання їй дозволу на проживання у спірній квартирі.

Відповідачка зазначає, що факт її добросовісного проживання у спірній квартирі підтверджується свідченнями її сусідів, голови ОСББ «Протасів Яр», а також регулярною та вчасною сплатою членських внесків та спожитих комунальних послуг, що не є характерним для особи, яка володіє майном незаконно.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомлено про дату та час судового розгляду та попередженою про неприпустимість зловживання процесуальними правами (с.с.109 т.2), у судове засідання 13 грудня 2023 року не з`явилася, 12 грудня 2023 року подала до апеляційного суду клопотання про зупинення апеляційного провадження, посилаючись на те, що вона перебуває у складі Збройних Сил України, у підтвердження чого надала копію направлення від 16 листопада 2023 року для встановлення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я під час мобілізації, копію картки обстеження та медичного огляду, яка не містить відомостей про проходження медичного огляду, копію довідки військово-лікарської комісії від 27 листопада 2023 року про проведення медичного огляду ВЛК Солом`янського РТЦК та СП м. Києва 27 листопада 2023 року.

Колегія суддів, вислухавши представника позивача - адвоката Прилепу Р.А., який заперечував проти зупинення провадження у справі, вивчивши надані документи, вважає,

що підстави для задоволення клопотання відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п.2 частини першої ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п.2 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року в справі №6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі №6-1957цс16 висловлено позицію, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

Процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а із фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Вказана правова позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №456/2541/19.

Отже, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п.2 частини першої ст. 251 ЦПК України, учаснику справи необхідно надати докази не лише перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема приймають участь у виконанні бойових завдань.

Відповідачкою не надані докази її перебування у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, тому правових підстав для зупинення апеляційного провадження не встановлено.

Враховуючи, що відповідачкою не повідомлено апеляційному суду причини неявки

у судове засідання, а також враховуючи недобросовісну поведінку відповідачки під час апеляційного розгляду, колегія суддів ухвалила проводити судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача - адвоката Прилепи Р.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 21 червня 2007 року, ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Договір зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 липня 2007 року.

21 червня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №0. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки № 57499, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2013 року в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 було визнано право власності на частину вказаної квартири.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 3 жовтня 2022 року 16 листопада 2021 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Київ фінанс» укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки та зареєстровано зміну іпотекодержателя вищезазначеної квартири, а право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу квартири від 7 лютого 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Толочко Я.М.

Судом встановлено, що квартиру було відчужено іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія «Київ фінанс» на користь позивача на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки, укладеному з ОСОБА_3

24 листопада 2021 року ОСОБА_3 подавав заяву до Солом`янського управління поліції у місті Києві з приводу неможливості потрапити у квартиру, у зв`язку із проживанням в ній ОСОБА_1 , яка не допускає його у квартиру.

Аналогічну заяву 15 лютого 2022 року було подано ОСОБА_2 .

Згідно листа Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 6 липня 2022 року у квартирі АДРЕСА_1 відсутня реєстрація осіб.

2 серпня 2022 року позивач направив відповідачці вимогу про виселення, яка залишилася без реагування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана ОСОБА_3 за рахунок кредитних коштів та передана у іпотеку у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідачка не є та не була членом сім`ї ОСОБА_3 , ніколи у квартирі зареєстрована не була і доказів, що вона правомірно проживає у квартирі, відповідачкою не надано.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку,

квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

У постанові від 22 березня 2023 року, справа № 361/4481/19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК УРСР). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК УРСР щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц погодилася з такими висновками.

У постанові від 22 березня 2023 року, справа № 361/4481/19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за

рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено і в частині першій статті 109 ЖК УРСР, у якій вказано, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Разом з цим, відповідачкою не надано доказів, що вона вселилася у спірну квартиру до укладення договору іпотеки, який був укладений між банком та ОСОБА_3 , а також що вона проживає у квартирі з 2004 року з дозволу власників квартири. Додані нею до апеляційної скарги квитанції про сплату комунальних послуг датовані 2021 роком, що спростовує посилання відповідачки про тривале проживання у квартирі та сплату комунальних послуг.

Також необхідно враховувати, що ОСОБА_1 не є та не була членом сім`ї іпотекодавця ОСОБА_3 .

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Житлово-експлуатаційної контори № 308 від 16 квітня 2008 року, згідно якої ОСОБА_1 з 25 березня 1993 року, тобто фактично з народження, зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , і відомостей, що відповідачка втратила право на користування зазначеною квартирою матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Доводи відповідачки, що позивач набув право власності на квартиру безпідставно та з порушенням порядку державної реєстрації, належними доказами не підтверджено.

Посилання відповідачки на оскарження ОСОБА_4 у судовому порядку договору купівлі-продажу, на підставі якого позивач набув право власності на квартиру, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки на момент

пред`явлення позову та прийняття судом рішення ОСОБА_2 є власником квартири, право якого на володіння та користування житлом порушуються ОСОБА_1 .

Твердження відповідачки про те, що суд неправомірно не залучив до участі у справі ОСОБА_4 , яка ніби то надала дозвіл на проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки даний позов не зачіпає права та інтереси ОСОБА_4 , а стосується виключно правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачкою.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності додаткового рішення суду, а відтак апеляційний суд не вбачає підстав для його перегляду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та наданим доказам, судом правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 лютого 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 6 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук