Провадження № 2/369/1104/23
09.03.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих коштів, -
У листопаді 2021 року позивач звернулась з позовом, в якому просила суд, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, у порядку застосування наслідків нікчемності попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1 від 24.01.2018 стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти у сумі 43 345,54 грн., а також судові витрати.
Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 24.01.2018 вона (Покупець) (дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») уклала з ОСОБА_2 (Продавець), від імені якого діяв ОСОБА_4 , попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1.
Також пунктом 3 Попереднього договору сторони встановили:
основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.11.2018;
ціна продажу становить 27 000,00 грн.
Разом з цим, згідно з п. 4 Попереднього договору при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв від Покупця суму в розмірі 27 000,00 грн.
Пунктом 5 Попереднього договору сторони домовились, що у разі відмови (ухилення) Продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови, як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього всю суму платежу протягом одного місяця.
Позивач вказувала, що в подальшому всупереч існуючим домовленостям нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1, що знаходиться на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , так укладений і не був і не є укладеним на момент подання позовної заяви.
Позивач зазначила, що відповідачем всупереч вимогам п. 5 Попереднього договору не було здійснено жодних дій, спрямованих на повернення позивачу її коштів.
Разом з цим, зі слів позивача, склалася ситуація, за якої вона для добровільного врегулювання цього питання не має можливості зустрітись чи зв`язатись з відповідачем, бо не знає її реальних контактних даних та дійсної адреси проживання.
Крім того, об?єкт будівництва, в якому має розташовуватися нежитлового приміщення № 1, на даний час взагалі не добудований та не введений в експлуатацію.
З метою захисту свого права та повернення своїх коштів позивач змушена звернутись до суду.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.01.2022 було відкрито загальне позовне провадження у цій справі.
Ухвалою суду від 14.11.2022 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені.
Представник позивача 09.03.2023 року подала до суду клопотання, в якому просила суд розглядати справу без участі позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Причини неявки відповідача та її позиція щодо позову суду не відомі.
У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За відсутності заперечень від позивача суд ухвалив рішення про проведення заочного розгляду справи по суті, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, з наступних підстав.
Судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 (Покупець) (дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») уклала з ОСОБА_2 (Продавець), від імені якого діяв ОСОБА_4 , попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1.
Судом також було встановлено факт зміни прізвища позивача після підписання згаданого договору у зв`язку із укладанням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
За умовами пункту 3 Попереднього договору сторони встановили, що Основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30.11.2018.
Ціна продажу становить 27 000,00 грн.
Згідно з п. 4 Попереднього договору при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв від Покупця суму в розмірі 27 000,00 грн.
Пунктом 5 Попереднього договору сторони домовились, що у разі відмови (ухилення) Продавця від продажу нежитлового приміщення у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови, як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього всю суму платежу протягом одного місяця.
Суд встановив, що всупереч існуючим домовленостям нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 1, що знаходиться на цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 , так укладений і не був.
При цьому, відповідачем всупереч вимогам п. 5 Попереднього договору не було здійснено жодних дій, спрямованих на повернення позивачу його коштів.
З відповіді Державної інспекції архітектури та містобудування України від 13.12.2021 №6176/05/13-21 вбачається, що об`єкт будівництва, в якому має розташовуватися нежитлове приміщення № 1, на даний час не добудований та не введений в експлуатацію.
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя.
Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Законодавець у частині першій ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Частинами 1-3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Приписами ч. 1 ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною 1 ст. 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
За правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-648цс16 нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 визначено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.
За приписами статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Частинами 1-3 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Також ч. 2 ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).
Частинами 1-2 ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
З огляду на ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 Судом було вказано на законність застосування вимог ст. 625 ЦК України у разі неправомірного користування чужими грошовими коштами.
Верховним Судом неодноразово, в тому числі й у постанові від 12.08.2020 у справі № 367/8159/16-ц, було вказано, що у разі недотримання вимог про нотаріальне посвідчення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна він є нікчемним в силу вимог закону і у разі отримання за цим договором його стороною коштів підлягає застосуванню ст. 1212 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.
Оскільки, всупереч п. 5 Попереднього договору відповідач не здійснила жодних дій, спрямованих на повернення позивачу її коштів, в силу приписів чинного законодавства, грошові кошти, передані позивачем на користь відповідача в порядку виконання нікчемного договору, у сумі 27 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, так як відповідач не виконала перед позивачем свій обов`язок повернути грошові кошти, є підстави для застосування приписів ст. 625 ЦК України, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
А отже, з відповідача на користь позивача за неправомірне користування чужими грошовими коштами слід стягнути, крім 27 000 грн., також 3% річних у сумі 3 615,04 грн. та інфляційні втрати у сумі 12 730,50 грн., а всього 43 345,54 грн.
З огляду на задоволення позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 362,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією.
На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 216, 220, 236, 536, 657, 1048, 1212, 1214 ЦК України, а також ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 30, 76-82, 141, 259, 263-268, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти у сумі 43 345,54 грн.
Стягнути із ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судові витрати в розмірі 1 362,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання якої: АДРЕСА_3 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 .
Повне рішення складено: 22.03.2023 року.
Суддя А.В. Янченко