ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/603/23 Справа № 199/509/22 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що квартира, загальною площею 68,4 кв.м., у тому числі житловою 42,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 була придбаним ним у період шлюбу з ОСОБА_3 , який було укладено 1999 року, за спільні кошти подружжя. 19 червня 2014 року він з ПАТ КБ Приватбанк уклав кредитний договір та отримав кошти у розмірі 6000 грн. У зв`язку із складними фінансовими обставинами зобов`язання по поверненню кредитних коштів ним не виконувалися та утворилася заборгованість. ОСОБА_1 вказує, що 24 жовтня 2017 року ПАТ КБ Приватбанк звернулися до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60906 грн. 79 коп. Також, у зв`язку із значними витратами на лікування, була значна заборгованість перед ПАТ Дніпрогаз, МКП Дніпровські міські теплові мережі та іншими постачальниками комунальних послуг. Іншої власності, за рахунок якої могло б бути задоволено вимоги кредиторів, крім вказаної квартири, позивач не має. Позивач зазначає, з метою уникнення звернення стягнення на квартиру, між ним та ОСОБА_2 20 лютого 2018 року було укладено договір дарування, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 68,4 кв.м., у тому числі житловою 42,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення оскаржуваного договору дарування він із ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі та спільно проживали у спірній квартирі. Вважає, що вказаний договір є фіктивним, оскільки був вчений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином: договір укладений з метою усунення квартири з числа об`єктів спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка не була обізнана про відчуження спірної квартири, згоди на її відчуження не надавала, договір був укладений без наміру створення правових наслідків та з метою ухилення звернення стягнення та примусового продажу для погашення заборгованості перед кредитною установою, відтак, є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 28 лютого 2018 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання фіктивного договору недійсним. Судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем витрат на професійну правничу допомогу, віднесено на рахунок позивача. Судові витрати (судовий збір) компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 08 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною 1 статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок щодо доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 10 серпня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.203, 204).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.203, 204).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 52).

У період перебування у шлюбі сторін - 20 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, відповідно до якого позивач ОСОБА_1 подарував, а відповідач ОСОБА_2 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 28 лютого 2018 року (а.с.28-31).

Укладаючи оскаржуваний договір дарування квартири, його учасники підтвердили попереднє ознайомлення із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення свої дій та керуються ними.

Квартира належала позивачеві ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21 квітня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. за реєстровим №2248.

Встановлено, позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду із позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В.М. про визнання недійсним договору дарування, обґрунтовуючи позов тим, що під впливом тяжких подій для позивача та обставин, він подарував спірну квартиру відповідачу ОСОБА_2 та 20 лютого 2018 року, про що сторони уклали договір дарування спірної квартири.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2020 року у справі №199/987/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В.М. про визнання недійсним договору дарування, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 20 лютого 2018 року та зареєстрований у реєстрі за №249. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.205-208).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 червня 2020 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцева В.М. про визнання недійсним договору дарування, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1261 грн. 20 коп. (а.с.209-211).

Постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником адвокатом Баховським М.М. залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишено без змін (а.с.212-214).

Звернувшись до суду у січні 2022 року з позовними вимогами у цій справі, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стародубцевою В.М. 28 лютого 2018 року, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, оскільки був вчений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (а.с.1-7).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, після укладення оскаржуваного договору дарування квартири АДРЕСА_2 від 28 лютого 2018 року, право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.32-36).

З 23 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі АДРЕСА_2 та проживає у цій квартирі (а.с.71).

Позивач ОСОБА_1 зазначав, що він також проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_3 (а.с. 28).

У справі встановлено, оскаржуваний договір дарування квартири був реальним, оскільки квартира була подарована позивачем добровільно, відповідач прийняла квартиру в дар і зареєструвала за собою право власності, відповідач зареєстрована та проживає у цій квартирі. Фактично квартира АДРЕСА_2 була передана відповідачу, що виключає ознаки фіктивності договору. Оскаржуваний договір дарування квартири є реальним, відповідач визнає квартиру своєю власністю.

Позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування квартири від 20 лютого 2018 року, обома його сторонами, зокрема обдарованою, не мали на меті встановлення правових наслідків.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмов у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуваний договір дарування квартири було укладено з метою виведення нерухомості із власності позивача для невиконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2018 року у справі за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 12383 грн. 18 коп., є необгрунтованими та не підтверджуються належними доказами у справі, оскільки належних доказів на підтвердження того, що вказане рішення суду перебуває на виконанні у відповідному ВДВС матеріали справи не містять.

Слід зазначити, поведінка позивача, який підписав договір дарування квартири, в якому сторони стверджують, що оскаржуваний договір не є фіктивним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, звернувся до суду із позовом про визнання зазначеного договору фіктивним, суперечить його попередній поведінці і є недобросовісною.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування квартири не був спрямований на настання реальних правових наслідків є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неправильного застосування судом норм матеріального є необгрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова