Справа № 694/2391/22 провадження № 2/694/53/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09.02.2023 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області

в складі головуючого судді Сакун Д.І.

з участю секретаря судового засідання Матвієнко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), третя особа Звенигородський РТЦК та сп (адреса: АДРЕСА_2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява в якій позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На даний час у вказаному будинку зареєстровані відповідачі, які фактично з моменту реєстрації жодного дня в будинку не проживали, їх місцезнаходження позивачу невідоме, будь якого спільного побуту між сторонами не існує, спілкування відсутнє, тому позивач змушений звернутися до суду. Вказує, що відповідачі понад один рік відсутні без поважних причин у його будинку. Будь яких додаткових домовленостей відносно утримання житла між сторонами не існує.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 16.12.2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.12.2022 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.01.2023 року залучено в якості третьої особи Звенигородський РТЦК та сп до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про позбавлення права користування житловим приміщенням.

В судове засідання позивач не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за зареєстрованим місцем проживання було надіслано ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї. Крім того Відповідачі були вчасно повідомлені про місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті, однак відзиву на позовну заяву не подали, в судові засідання не з`явилися.

Представник третьої особи т.в.о. заступника начальника мобілізаційного віділення Кожушко А.В. подав до суду заяву про розгляд справи без представника третьої особи, проти позову не заперечує.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення.

У суді встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

З довідки виданої виконкомом Звенигородської міської ради від 14.11.2022 року №3605/12-2-04 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).

Згідно акту складеного депутатом Звенигородської міської радиДімовим Г.А. від 13.11.2022 року в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на протязі 7 років, а ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку на протязі п`ятнадцяти років (а.с.5,15).

Відповідно до листа виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 27.12.2022 року №01-13/П-827 ОСОБА_1 було розяснено, що відповідно до п.16 ч.1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» заборонено громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України (а.с.16-17).

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін.

Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСРзакріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

При розгляді даної справи судом встановлено, що спірне приміщення дійсно є житлом, яке є власністю позивача. Відповідачі, дійсно відсутні у спірному приміщені більше року.

Однак, 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», яким виключено ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та здійснюється регулювання відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Пунктом 11 частини 1 статті2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що реєстраційна дія це внесення органом реєстрації до реєстру територіальної громади відомостей про зареєстроване місце проживання (перебування), зняте з реєстрації місце проживання, задеклароване місце проживання/виключення з реєстру територіальної громади інформації про задеклароване місце проживання, скасування реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання (перебування)/задекларованого місця проживання/зміненого місця проживання (перебування) з подальшою передачею таких відомостей до відомчої інформаційної системи. Реєстраційна дія є завершеною після отримання органом реєстрації підтвердження про внесення відповідної інформації до відомчої інформаційної системи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Таким чином, позивач, набувши право власності на вказаний будинок, вправі відповідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» подати до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем зареєстрованого місця проживання відповідача відповідну заяву у паперовій формі, внаслідок чого буде здійснено зняття відповідача з зареєстрованого місця проживання. Доказів вчинення таких дій позивач не надав, а також не надав відмови органу реєстрації, про необхідність чого було роз`яснено позивачу в порядку ст.12 ЦПК України ухвалою про залишення позову без руху.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Посилання позивача на те, що відповідачі, які значаться зареєстрованими в будинку, однак фактично там не проживають, не несуть витрат по утриманню житла та сплаті комунальних послуг суд вважає такими, що можуть мати місце, проте такі доводи не мають значення для вирішення спору з огляду на те, що сама по собі обставина несплати відповідачами коштів по утриманню житла та за житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач за доведеності понесення ним таких витрат одноособово не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.07.2019 по справі №465/7083/13-ц.

Враховуючи наведене, заявлений спір підлягає вирішенню в позасудовому порядку, який детально врегульований нормативним актом, порушення прав позивача судом не встановлено, а відтак підстав для задоволення позову немає в частині позбавлення права користування житловим приміщенням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Позивач не позбавлений можливості в порядку, про який вказано вище зняти зареєстрованих осіб з реєстрації.

Разом з тим, відповідно до п.16 ч.1 ст. 8 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» заборонено громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України.

Тому, враховуючи що відповідач ОСОБА_2 , не може бути знятий з реєстрації без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу та враховуючи визнання позову представником РТЦК та сп, суд вважає за можливе позов в цій частині задоволити та визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 .

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим в позовній заяві не міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача. Відтак, судові витрати залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 71-72 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 81, 141, 223, 258-260, 274-279, 280-285 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні), третя особа Звенигородський РТЦК та сп (адреса: АДРЕСА_2 ) про позбавлення права користування житловим приміщенням - задоволити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засоби зв`язку відсутні) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте Звенигородським районним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення підписане 09.02.2023 року.

Суддя Д.І. Сакун