ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року

м. Харків

справа №623/731/18

провадження №22-ц/818/60/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря:.Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЛАГОДА»

третя особа: Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЛАГОДА», третя особа: Ізюмська районна державна адміністрація Харківської області про визнання недійсним договору оренди землі

за апеляційними скаргами Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЛАГОДА» та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , до якої приєднався ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 , на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 серпня 2021 року, постановлене у складі судді Одарюка М.П.,-

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом в якому просили:

-визнати недійсним договір оренди землі від 17 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «ЗЛАГОДА»;

-скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 17.11.2015, проведену державним реєстратором Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області Горбанем Р.М. 20.11.2015, номер запису про інше речове право 12215026, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 26465267 від 25.11.2015;

-в порядку застосування наслідків недійсного правочину витребувати з володіння відповідача на користь ОСОБА_4 земельну ділянку площею 3,897 га, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер :04:000:0077.

-вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 серпня 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди землі -відмовлено.

На вказане судове рішення, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення постановлене без повного з`ясування обставин справи, суд необґрунтовано зазначив про обрання невірного способу захисту. Судом досліджено висновок судово-почеркознавчої експертизи №17432/23353 від 30.10.2018, з якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1 вчинений іншою особою. Таким чином, оскільки Договір оренди землі від 17 листопада 2015 р. не був підписаний ОСОБА_1 як власником земельної ділянки, зазначений договір є таким, що укладений з порушенням вимог ст. ст. 203 ч. З, 207, 761 ч. 1 ЦК України та ст. ст. 4 ч. 1,16 ч. 1 Закону України «Про оренду землі». Отже у суду першої інстанції відсутні правові підстави для висновку, що Договір оренди землі від 17 листопада 2015 р. через його не підписання позивачем ОСОБА_1 є неукладеним. Саме внаслідок реєстрації договору третьою особою та його виконання відповідачем, зазначений договір є оспорюваним в розумінні ст. 215 ч. З ЦК України. Посилання суду на будь-які постанови Верховного Суду у інших справах є необґрунтованим, оскільки висновки, які містяться в таких постановах є обов`язковими лише при новому розгляді справи, в якій вони були постановлені. Крім того, слід зазначити, що правова позиція Верховного Суду стосовно захисту своїх прав стороною договору, яка не підписувала договір, шляхом визнання договору недійсним, є сталою та однозначною.

Звертає увагу на постанови Верховного Суду від 24 червня 2021 р. у справі № 210/6477/14-ц; від 09 грудня 2020 р. у справі № 199/7425/16-ц; від 22 грудня 2020 р. у справі № 310/1515/17; від 07 грудня 2020 р. у справі № 295/13823/14.

Крім того, висновки суду, наведені в мотивувальній частині рішення суду, стосуються лише першої позовної вимоги, а саме, вимоги про визнання недійсним Договору оренди земельної ділянки від 17 листопада 2015 р. Інші позовні вимоги судом не розглянуті.

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Вініченка М.В. звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про приєднання до апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ЗЛАГОДА» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції змінити: виключити з мотивувальної частини рішення наступне речення: «Позивач не підписував договір оренди землі від 17.11.2015 року та не надавав відповідних повноважень третій особі на їх підписання, істотних умов цього договору не погоджував, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи, які нічим не спростовані». В решті рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.08.2021 р. по дві №623/731/18 залишити без змін.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що немає підстав стверджувати, що всі підписи на зразках, використаних експертами в якості вільних та умовно-вільних зразків, були виконані саме ОСОБА_1 , оскільки всі використані експертами зразки (крім підпису на договорі дарування автомобіля від 14.05.1986 р.) не посвідчені належним чином.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року матеріали цивільної справи було знято з апеляційного розгляду та повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2022 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення у даній справі.

Тому суд апеляційної інстанції переглядає справу лише в частині позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, щодо яких ухвалено рішення судом першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не підписував договір оренди землі від 17.11.2015 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на їх підписання, істотних умов цього договору не погоджував, що підтверджується висновками судової почеркознавчої експертизи, які нічим не спростовані. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом з`явлення вимоги про повернення земельної ділянки. За таких обставин суд вважав, що у задоволенні позову про визнання договору недійсним слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту.

Судова колегія погоджується з висновками суду в цій частині виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що за договорами міни земельних ділянок від 07 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. 07.12.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за № 8213, з однієї сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язались передати у власність один одному належні їм на праві приватної власності земельні ділянки. ОСОБА_1 міняє належну йому на праві приватної особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області Живолуп І.В. 09.07.2015 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3-1101, земельну ділянку загальною площею 3,8970 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кам`янської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер :04:000:0077. ОСОБА_2 міняє належну йому на праві приватної особистої власності згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 100422740, виданого 17.10.2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області Мітіною В.В., земельну ділянку площею0,001 га з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Кам`янської сільської ради Ізюмського району Харківської області, кадастровий номер :04:000:0301 (том 1 а.с.14-15).

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 113758914 від 13.02.2018 року вбачається, що 20.11.2015 року Державним реєстратором Ізюмського міськрайонного управління юстиції Горбань Р.М. зареєстровано договір оренди землі б/н від 17.11.2015 року, земельна ділянка площею 3,8970га, орендодавець ОСОБА_1 , орендар СТОВ «ЗЛАГОДА» ( том1 а.с.17 оборот).

Із копії договору оренди земельної ділянки, наданого відповідачем, вбачається, що 17 листопада 2015 року між ОСОБА_1 та СТОВ « ЗЛАГОДА» укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким в оренду передається земельна ділянка із земель приватної власності, кадастровий номер :04:000:0077, яка розташована на території Кам`янської сільської ради Ізюмського району Харківської області, загальною площею 3,8970 га. Договір укладено строком на 15 років ( том 1 а.с.55-57).

Як на підставу позовних вимог позивачі посилалися на те, що їм стало відомо про наявність укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем, договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :04:000:0077, розміром 3,8970 га, із земель приватної власності, розташованої на території Кам`янської сільради Ізюмського району Харківської області. Зазначає, що вказаний договір оренди земельної ділянки він не підписував.

Для з`ясування цих обставин у справі призначались судово-почеркознавчі експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса та експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 17432/23353 Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 30.10.2018 року вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 17.11.2015 року, укладеному між ОСОБА_1 та СТОВ « ЗЛАГОДА», розташований на лицевій стороні третього аркуша документа, у графі « Орендодавець», у рядку перед друкованим текстом «/ ОСОБА_1 /» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1 , а іншою особою ( том 1 а.с.167-176).

У висновку судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/993-ПЧ, складеного 20.04.2021 року судовим експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України зазначено, що підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «/В.М.Кисловський /» графи « Орендодавець» договору оренди земельної ділянки від 17.11.2015, укладеного між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю « ЗЛАГОДА» та наданого СТОВ « ЗЛАГОДА» ( справа № 623/731/18 том 1 а.с.93), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «/ В.М. Кисловський/» графи «Орендодавець договору оренди земельної ділянки від 17.11.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю « ЗЛАГОДА» та наданого сектором з питань державної реєстрації Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, мотивованою тим, що орендодавець ОСОБА_1 , цей договір не підписував, його умови не погоджував.

За встановленими у справі обставинами, оспорюваний договір оренди земельної ділянки ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цього договору не погоджував.

З урахуванням викладеного немає підстав вважати договір оренди земельною ділянки від 17.11.2015, між ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю « ЗЛАГОДА» та наданого СТОВ « ЗЛАГОДА» укладеним.

Суд першої інстанції, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, та зробив обґрунтований висновок про відмову в позові з підстав обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту, роз`яснивши, що відмова в задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє його права заявити позов про усунення перешкод у використанні спірної земельної ділянки.

Щодо доводів апеляційної скарги СТОВ « ЗЛАГОДА» про те, що висновки експертиз не є належними та беззаперечними доказами підписання спірного договору не самим ОСОБА_1 судова колегія відхиляє, оскільки експертиза проведена кваліфікованою установою, спеціалістом у галузі почеркознавства тому підстав для визнання доказу неналежним не має.

Стосовно доводів апеляційної скарги СТОВ « ЗЛАГОДА» про те, що відібрані для експертизи зразки підпису ОСОБА_1 не засвідчені належним чином тому не є належними та допустимим судова колегія також відхиляє, оскільки судом вжились передбачені законом заходи щодо збору та відібрання зразків підпису позивача, належним чином сформовані та передані до експертної установи.

Крім того, апелянтом висновки експертизи жодним чином не спростовані.

Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 а також представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 стосовно інших позовних вимог судова колегія не розглядає, оскільки вони не були вирішені судом першої інстанції, а в ухваленні додаткового рішення було відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглядати позовні вимоги, які не розглянуті судом першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно дост. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЛАГОДА» та представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , до якої приєднався ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 22 березня 2023 року.