ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/643/23 Справа № 417/1232/21 Суддя у 1-й інстанції - Логвіненко Т.Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2021 року до Марківського районного суду Луганської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що за договором позики передав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 160 доларів США. На підтвердження при фактичному одержані вказаної суми, позичальником надано та особисто підписано розписку від 03.12.2007 року. Відповідно до договору позики відповідач зобов`язалася повернути кошти за першою вимогою позикодавця. Нарахування процентів за користування позикою не передбачалося. Однак не зважаючи на взяті на себе зобов`язання повернути кошти за першою вимогою позикодавця не виконала, грошові кошти не повернула. Просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 4161 доларів США та 3% річних від суми основного зобов`язання в розмірі 2121,60 доларів США.

Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено в повному обсязі за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1677 (однієї тисячі шістсот сімдесят сім) гривень 18 копійок.

В апеляційній скарзі на рішення Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року ОСОБА_1 просить скасувати рішення Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, стягнути судовий збір.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надана копія розписки від 03 грудня 2007 року, згідно змісту якої ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 чотири тисячі сто шістдесят у.о., двадцять одну тисячу гривень, зобов`язуючись повернути на вимогу володільця (а.с.4).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N6-79цс14, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи N6-79цс14, відповідно до норм ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021 року).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено, що саме він передавав зазначені у позові кошти відповідачці, оскільки надана позивачем копія розписки, яка досліджена в судовому засіданні (а.с.4) не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, так як з її змісту відсутня фіксація передачі грошових коштів саме від позивача, оскільки у тексті розписки відсутні будь-які ідентифікуючі його особу дані,- дата народження, ІПН, паспортні дані, адреса місця проживання. Крім того, відсутні у вказаній розписці зазначення місця її складення, й, відповідно, місця передачі грошових коштів зазначених у позові, зважаючи на те, що місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 .

Також в розписці не зазначена правова природа отримання відповідачкою зазначених у позові грошових коштів у контексті положень ст.ст.1046, 1047 ЦК України не вказано з якою метою указані кошти отримані, що свідчить про невиконання позивачем вимог ч.1 ст.81 ЦПК України та недоведення ним того, що грошові кошти отримувались відповідачкою саме у якості боргу.

Також досліджена судом першої інстанції копія розписки не містить чітких та не двозначних відомостей стосовно валюти зобов`язання. Зазначена у позові валюта зобов`язання - долар США не підтверджується текстом розписки, оскільки у розписці відсутнє саме таке визначення валюти «долари США». Наявні у розписці дописи «4160 $», «четыре тысячи сто шестьдесят у.е.» не свідчать про отримання відповідачкою від позивача у борг суми саме у доларах США оскільки, визначення $ застосовується у якості неофіційного визначення, оскільки є символом, що позначає долар, песо, ескудо і деякі інші валюти різних країн, а саме Болівії, Австралії, Барбадосу, Зімбабве, Канади, Нової Зеландії, Сінгапуру, та інші, а не тільки США. Абревіатура «у.е.» також не містить вичерпних відомостей про валюту спірного зобов`язання.

Крім того, розписка має інформацію про «двадцять одну тысячу гривен», однак вказаний допис міститься після вказаного знаку та абревіатур, після коми, що також, чітко та недвозначно не свідчить про природу вказаних грошових коштів чи то вони є еквівалентом, чи підлягають поверненню у якості боргу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, володіння майном є складовою частиною поняття власності й володілець майна не завжди і не в усякому випадку є його власником, тобто поняття власник та володілець не є тотожним у контексті загальних положень про право власності.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що надана позивачем розписка, не підтверджує в розумінні положень ст. ст.1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики, оскільки не містить даних про обов`язок повернення відповідачкою грошових коштів зазначених у позові саме позивачеві, так як у розписці мається допис: «обязуюсь вернуть по требованию владельца», який не містить вичерпних та недвозначних відомостей про ту особу, якій слід повертати отримані в борг кошти чи саме позивачеві як їх власнику, чи іншій особі, як володільцю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов про стягнення боргу за договором позики є необґрунтованим, й за цих підстав в задоволенні позову слід відмовити, оскільки враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону не було доведено факту укладення між сторонами саме договору позики, та, відповідно, факту існування боргового зобов`язання, та оскільки не було доведено того, що валютними зобов`язаннями є саме долари США. Також, відмова у задоволенні позову в частині стягнення суми боргу за основним зобов`язанням, свідчить й в необхідності у відмові стягнення 3 % річних від суми основного зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що розписка від 03.12.2007 року повністю відповідає встановленим нормам ЦК України та підтверджує отримання відповідачкою грошових коштів за цим договором позики, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам. В наданій розписці від 03.12.2007 року відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості позики із зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 їх повернення, а також відсутня інформація про факт отримання відповідачем грошових коштів. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 757/21587/16-ц, та у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №194/1126/18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що не підлягають стягненню з ОСОБА_2 грошові кошти на підставі укладеної розписки, оскільки не було доведено факту укладення між сторонами саме договору позики, та, відповідно, факту існування боргового зобов`язання.

Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Отже, апелянтом не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Марківського районного суду Луганської області від 28 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова