РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/10450/22

Номер провадження 2/495/157/2023

07 березня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.

за участю секретаряМельник Ю.В.,

справа № 495/10450/22

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський порт" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки заробітної плати, просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену суму заробітної плати за період з 30 грудня 2016 року по 01 лютого 2021 року у загальному розмірі 61135,73 грн, середній заробітну плату за затримку у розрахунку по заробітній платі при звільнені на день винесення рішення; моральну шкоду в розмірі 10000 грн; витрати за надання правової допомоги у розмірі 1000 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 30 грудня 2016 року по 01 лютого 2021 року знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на посаді змінного стивідора, основне виробництво / вантажний район/.

Як вказано у довідці відповідача № 63 від 05.02.2021 року, заборгованість по виплаті його заробітної плати станом на 01.02.2021 року складає 61387,73 грн.

Крім того, враховуючи, що з вини відповідача не виплачено виниклу заборгованість із заробітної плати в день звільнення, він, посилаючись на ч.1 ст. 117 КЗпП вважає правильним просити стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Він неодноразово звертався до відповідача в усному та письмовому порядку з вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі, проте відповідач його вимоги проігнорував.

З урахуванням усього вищевикладеного, він і звернувся до суду за захистом своїх порушених трудових прав.

30 січня 2023 року від представника позивача до суду надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньої заробітної плати за затримку у розрахунку по заробітній плати при звільненні.

Свою заяву аргументує тим, що чинним законодавством не передбачено видавати довідки про розмір заборгованості із заробітної плати працівникам або звільненим особам. А також наголошує, що позивачем не була надана з позовною заявою довідка, яка зазначена в додатках, а також не надано жодних підтверджень того, що позивач звертався до відповідача з заявою про видачу довідки або повідомлення про нараховані суми заробітної плати. Тому вважає позов необґрунтованим і просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 грудня 2022 року, відкрито спрощене провадження у справі.

Позивач у судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити.

Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не сповістив.

Суд розглядає справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно 30 грудня 2016 року по 01 лютого 2021 року позивач знаходився у трудових відносинах з Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на посаді змінного стивідора, основне виробництво / вантажний район/.

01 лютого 2021 року був звільнений на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується наказом № 38-к від 01.02.2021 року

Як вказано у довідці відповідача № 63 від 05.02.2021 року, заборгованість по виплаті його заробітної плати станом на 01.02.2021 року складає 61387,73 грн.

Крім того, враховуючи, що з вини відповідача не виплачено виниклу заборгованість із заробітної плати в день звільнення, він, посилаючись на ч.1 ст. 117 КЗпП вважає правильним просити стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також просить суд стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Позивач звертає увагу суду, що досі не отримав нараховану відповідачем заробітну плату, що є підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Нормативне обґрунтування

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, відповідно до вимог чинного законодавства, неповною виплатою заробітної плати ОСОБА_1 підприємством «Білгород - Дністровський морський торгівельний порт» порушується конституційне право працівника, в даному випадку позивача, на право на працю, що є неприпустимим, а тому підлягає судовому захисту шляхом відшкодування йому заборгованості по заробітній платі, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про компенсацію йому моральної шкоди, слід виходити з наступного.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у справі № 362/7161/15-ц зазначив: враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суди вірно врахували характер порушень та дій вчинених власником, а також те, що порушення законних прав позивача призвели до його душевних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному страху залишитись без засобів існування, а також стресі, пов`язаному з неможливістю на самореалізацію суспільно-корисною працею, що очевидно позбавляє позивача стану внутрішньої рівноваги та сенсу соціального буття і завдає почуття незахищеності перед необґрунтованими діями власника.

Мотивуванням позову у цій частині є таким: моральна шкода, завдана позивачу обумовлюється моральними стражданнями внаслідок порушення її законного права на своєчасне отримання заробітної плати, приниженням честі та гідності.

Оцінка аргументів сторін, висновки суду

За таких обставин, відповідно до вимог чинного законодавства, неповною виплатою заробітної плати ОСОБА_1 підприємством «Білгород - Дністровський морський торгівельний порт» порушується конституційне право працівника, що є неприпустимим, а тому підлягає судовому захисту шляхом відшкодування йому заборгованості по заробітній платі, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про компенсацію йому моральної шкоди, слід виходити з наступного.

На підставі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з довідки про заробітну плату позивача, середньоденний заробіток після утримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становить 284,52 грн.

Таким чином, позивач має право на виплату йому компенсації за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 151 364,64 грн. (532 дні*284,52 грн).

З огляду на викладене, виходячи із вимог заявленого позову, та наданих доказів, в його обґрунтування, із застосування до виниклих правовідносин норм чинного законодавства, доведенням невиконаних зобов`язань з боку роботодавця ДП «Білгород-Дністровський морський торгівельний порт» з виплати усіх належних працівнику сум, в т.ч. заробітної плати, внаслідок чого наявна підтверджена документально заборгованість, розмір якої повністю обґрунтовано позивачем, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню саме у розмірі заявлених позовних вимог у наступному порядку: в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі - 61 135,73 грн, та стягнення компенсації за час затримки цієї виплати на суму 151 364,64 грн, за весь час затримки до моменту фактичного розрахунку.

З врахуванням фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, з урахуванням доведеності вини відповідача у спричиненні відповідачу моральної шкоди, суд вважає доцільним призначити позивачу відшкодування відповідачем моральної шкоди у розмірі 2000 грн, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Стосовно витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане кореспондується з позицією ВСУ, викладеною у Постанові від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У даній конкретній цивільній справі, що розглядається, позивачем ОСОБА_1 у підтвердження обґрунтованості позову у частині стягнення витрат на правничу допомогу приєднані наступні документи: квитанція до прибуткового касового ордера № 22 від 26.12.2022 року.

Таким чином, суд вважає за необхідно сягнути з відповідача на користь позивача вказані витрати у розмірі 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 21, 24 ЗУ «Про оплату праці», ст. ст. 97, 115,117, 241-1, 233 КЗпП, ст. ст. 12, 13, 81, 83, 263, 264, 265, 280, 281, 354, 430 ЦПК України , суд, -

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 61 135,73 грн.

На підставі ч. 1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення про присудження заробітної плати ОСОБА_1 , але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні, до моменту фактичного проведення виплат, тобто до часу ухвалення рішення у розмірі 151 364,64 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород - Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Білгород - Дністровський морський торговельний порт" судовий збір у розмірі 1073, 60 грн на користь держави.

В задоволенні іншої частини позовних вимога ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ..

Відповідач: Державне підприємство "Білгород-Дністровський морський порт", , юридична адреса: 67701, Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вул. Шабська, буд. 81.

Повний текст рішення складений 07 березня 2023 року

Суддя: