КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 753/2560/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/846/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2022 року,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 4 230 дол. США, що становить 121 256 грн. 33 коп., відсотки за користування позикою в розмірі 13 143 грн. 56 коп., а також 3% річних за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 4 990 грн. 14 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2022 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 139 390 грн. 03 коп. та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

В судове засідання 02 лютого 2023 року до суду апеляційної інстанції скаржник та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на хворобу відповідача ОСОБА_2 . При цьому доказів на підтвердження неможливості з`явитись до суду адвоката Ліндаєва О.С., яким було подано апеляційну скаргу, подане клопотання не містить. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 12 вересня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 4 230 дол. США строком до 12 вересня 2020 року. Зазначав, що станом на момент звернення до суду з позовом грошові кошти відповідачем повернуті не були, а тому просив стягнути на його користь суму позики, яка станом на момент звернення до суду становить 121 256 грн. 33 коп., проценти в розмірі 12 143 грн. 56 коп. та три відсотки річних в розмірі 4 990 грн. 14 коп..

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2022 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 139 390 грн. 03 коп. та судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору позики, відповідач отримав грошові кошти, однак у встановлений домовленістю строк їх не повернув. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення статей 545, 625, 1047, 1049 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12 вересня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, про що позичальником було видано розписку. Відповідно до умов укладеного договору, позивач надав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 4 230 дол. США. строком до 12 вересня 2020 року.

Оригінал вказаної розписки було досліджено судом апеляційної інстанції безпосередньо в судовому засіданні.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти, оскільки реально позикодавцем виступав не ОСОБА_1 , а інша особа - ОСОБА_5 , розписка на ім`я позивача була написана за проханням реального позикодавця з метою приховання грошових котів при поділі майна подружжя. Відповідач стверджував, що ним було частково виконано свої зобов`язання за договором, а заборгованість станом на січень 2022 року становила вже 2 296 дол. США. Вказані доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки не підтверджені належним та допустимими доказами.

Згідно з частинами 1, 4 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань за договором позики, а тому його твердження про часткову сплату боргу, як і посилання на те, що реальним позикодавцем за договором є інша особа, є припущенням. Із вимогами про визнання договору позики між сторонами у справі удаваним ОСОБА_2 до суду не звертався.

Стверджуючи про те, що позикодавцем за спірним договором позики є ОСОБА_5 , представник відповідача у суді апеляційної інстанції не зміг пояснити, ким є ця особа та у зв`язку з чим його дані, за умови наявності договірних відносин з ОСОБА_2 , йому не відомі.

Саме по собі посилання апелянта ОСОБА_2 на наявність боргових правовідносин з ОСОБА_5 не свідчить про відсутність таких правовідносин із позивачем.

За наслідками огляду в судовому засідання оригіналу розписки судом встановлено відсутність у ній даних щодо часткового погашення відповідачем боргу, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 робив відповідні відмітки про погашення боргу на розписці від 12 вересня 2019 року, копія якої міститься в матеріалах справи.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи відповідача про нарахування відсотків за користування коштами в доларах США, оскільки грошові кошти були стягнуті судом в гривні.

Посилання скаржника на порушення судом норм процесуального права щодо надіслання йому ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви також спростовуються матеріалами справи, які містять зворотне поштове повідомлення про вручення, з якого вбачається, що копія ухвали та позовної заяви була отримана за місцем реєстрації проживання відповідача 15 лютого 2022 року (а.с.22). Вказана адреса для листування була зазначена і в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги про те, що поштове відправлення було отримано не ОСОБА_2 , а іншою особою, матеріалами справи не підтверджено. Будь-яких доказів про те, що поштове відправлення було вручено не ОСОБА_2 , як і доказів про те, що відповідач звертався до поштового відділення із запитом про те, кому відповідне відправлення було видане, разом з апеляційною скаргою не надано.

Рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу також є законним та відповідає встановленим у справі обставинам.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 09 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді