БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/2483/22
Провадження № 2/497/133/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Висоцького С.О.

за участю секретаря судового засідання Войтової С.І.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким визнати, що земельна ділянка площею 0.0797 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:006:0284 належала її померлому чоловіку ОСОБА_2 та їй, ОСОБА_3 в рівних частках. А також визнати за нею право власності на частину цієї земельної ділянки як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 та після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку і 1/2 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану спадщину прийняла позивач, як спадкоємець першої черги, шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Інший спадкоємець за законом першої черги - донька померлого, відмовилася від прийняття спадщини на користь матері.

Приватний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки (присадибної ділянки), оскільки зазначена земельна ділянка належала чоловікові і дружині як спільна сумісна власність без визначення ідеальних часток кожного співвласника. Дані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 14.12.2022 року було відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, підготовче засідання після перерви було призначено на 06.02.2022 року.

12.01.2023 року на виконання ухали суду від приватного нотаріуса Агбун М.І. надійшла спадкова справа, заведена після смерті ОСОБА_2

20 січня 2023 року позивачем надано суду заяву про уточнення позовних вимог, якою просить уточнити своє ім`я, а саме не « ОСОБА_4 », а « ОСОБА_5 », яки були прийняті до розгляду ухвалою від 20.01.2023 року.

Позивач до суду не прибула, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлена належним чином, надала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності (а.с.53).

Представник відповідача Болградської міської ради Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Позовні вимоги з урахуванням уточнення визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі представника, про що надав відповідну заяву (а.с.57).

Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 61732043 від 17.06.2016 року, земельна ділянка площею 0.0797 га з кадастровим номером :02:006:0284, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без визначення часток (а.с.11).

Право власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 частини на підставі договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 3253 від 03.10.2002 року посвідченого Болградською районною державною нотаріальною конторою, який зареєстрований Болградським БТІ за № 30 від 16.10.2002 року (а.с.43, 44 зворотна сторінка).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Болградським райвідділом РАГСу Одеської області від 17.12.1977 року, актовий запис № 212 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 27.10.2021 року, виданого Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 805 (а.с.7).

З матеріалів спадкової справи 118/2022 (а.с.26-50) слідує, що позивач ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Агбун М.І. із заявою про прийняття спадщини від 22.04.2022 року (а.с.29), тоді як донька спадкодавця, ОСОБА_6 , заявою від 22.04.2022 року, поданою приватному нотаріусу Агбун М.І., відмовилась від належної їй частини у спадщині, що відкрилась після смерті батька на користь матері, позивачки ОСОБА_1 (а.с.28 та 33 зворотна сторінка).

Приватним нотаріусом Агбун М.М на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.09.2022 року зареєстроване в реєстрі за № 4311, на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та розташована на земельній ділянці Болградської міської ради Одеської області, що належала померлому ОСОБА_2 на підставі договору дарування будинку, посвідченого Болградською державною нотаріальною конторою 03 жовтня 2002 року , за реєстром № 3253 (а.с.49 зворотна сторінка).

Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.10.2022 року приватним нотаріусом Агбун М.І. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки площею 0.0797 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , оскільки частка померлого не визначена, та рекомендовано звернутись до суду для визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на частку земельної ділянки (а.с.15).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, відповідно до положень ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Також слід зазначити, що згідно із ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності та якою передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України встановлена презумпція рівності часток у праві спільної сумісної власності, а саме вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 4 статті 86 Земельного кодексу України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Відповідно до положень статті 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

У разі наявності спору між співвласниками щодо порядку користування земельною ділянкою, який раніше ними не визначався, визначення такого порядку чи поділ земельної ділянки здійснюється в залежності від розміру ідеальних часток на час виникнення спільної часткової власності.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, згідно із пунктом «г» частини 1 статті 87 Земельного кодексу України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Пленум Верховного Суду України у п. 21 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Таким чином, суд дійшов висновку, що розміри часток у праві спільної сумісної власності співвласників земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0284, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 слід визначити пропорційно до розміру їх часток як співвласників на житловий будинок розташований на цій же земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 частці кожному.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 28 липня 2021 року у справі №346/5216/18 (провадження №61-3050св21).

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємцями за законом першої черги є дружина ОСОБА_1 згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17.12.1977 року (а.с.8) та донька ОСОБА_6 , що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів: про народження № 90 від 01.04.1981 року та про шлюб № 45 від 07.06.2003 року складені Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.35-36, 37-38).

За даними матеріалів спадкової справи 118/2022 (а.с.26-50) вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Агбун М.І. із заявою про прийняття спадщини від 22.04.2022 року (а.с.29), тоді як донька спадкодавця, ОСОБА_6 , заявою від 22.04.2022 року відмовилась від належної їй частини у спадщині, що відкрилась після смерті батька на користь матері (а.с.28 та 33 зворотна сторінка). Заповіт відсутній.

25.09.2022 року приватним нотаріусом Агбун М.М. видано спадкоємцю ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48 зворотна сторінка).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті її чоловіка ОСОБА_2 . На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування за законом, позивач набула право на частину земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0284, площею 0.0797 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з цим права позивача порушені, вона позбавлена можливості в позасудовому порядку реалізувати у повному обсязі свої спадкові права, хоча володіє всіма необхідними законними підставами для цього, оскільки встановлено факт належності земельної ділянки сім`ї ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, тобто без визначення їх ідеальних часток, що стало підставою для нотаріуса відмовити в оформленні права на спадщину.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Крім того, представником відповідача позовні вимоги визнано у повному обсязі.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.316, 328, 356, 357, 368, 370, 372, 373, 1216-1218, 1223, 1235, 1261, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 86- 89, 120 ЗК України, ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Болградської міської ради Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати, що земельна ділянка площею 0.0797 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:006:0284 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 24.12.1999 року Болградським РВ УМВС України, РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.0797 га, з кадастровим номером :02:006:0284, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.О.Висоцький