ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/615/23 Справа № 193/683/21 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Дербін Дмитро Олександровична рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2022 року, ухваленого суддею Томинцем О.В. в смт.Софіївка Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна.

Просив визнати за ним особистою приватною власністю нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що 19 червня 2020 року відповідач набула право власності на вищевказаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.06.2020 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л.

Вказав, що відповідач є його колишньою цивільною дружиною, після розірвання шлюбу через певний час вони знову стали проживати разом у згаданому вище будинку, але знову між ними погіршились взаємини і вони припинили проживати як подружжя, спільне господарство не ведуть та спільного бюджету не мають.

Посилаючись на те, що вказаний будинок позивач придбав винятково за власні кошти, але відповідач відмовляється добровільно переукласти договір відчуження цього житлового будинку на його ім`я, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, залишені без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_2 .

При цьому, скаржник зазначає, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1 , оскільки будинок було придбано за його власні кошти. Вказує, що в судовому засідані було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно прибули до власника житлового будинку ОСОБА_3 , як сім`я, яка цікавилась придбанням житлового будинку, свідок ОСОБА_4 також підтвердив суду, що возив ОСОБА_5 на огляди житлових будинків з метою придбання кращого варіанту. Зазначає, що судом встановлено факт передачі ключів від будинку та документів саме позивачу ОСОБА_1 . Вказує, що оцінку майна вчиняв саме позивач, сплачував житлово комунальні послуги, що свідчить про факт виконання тягаря, який покладається на нового власника.

Окрім того, сторона позивача вказує на те, що суд першої інстанції, поставивши під сумнів джерело прибутку ОСОБА_4 , тим самим, спростувавши договірні зобов`язання між ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , не мав такої ж позиції до відповідача ОСОБА_2 з приводу розписки, якою ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1200 доларів США.

Також суд першої інстанції не ставить під сумнів джерело походження грошових коштів відповідача в розмірі 25 000 грн., які начебто були при ній в момент укладення договору купівлі продажу будинку у нотаріуса.

Вказує, що суд першої інстанції односторонньо ставить під сумнів належність, допустимість, достатність доказів однієї сторони позивача, але сприймає за факт свідчення та докази іншої сторони відповідача.

Сторона позивача наголошує на тому, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 підтвердив, що він ідентифікував ОСОБА_1 як покупця свого будинку, передав йому ключі та дозволив використовувати майно за його цільовим призначенням, що свідчить про те, що ОСОБА_1 виконав усі обов`язки покупця нерухомого майна. Вказує, що судом було встановлено, що саме ОСОБА_1 , як сторона договору частково оплатив ОСОБА_3 завдаток в розмірі 10 000 грн., що не оспорювалось стороною відповідача.

Скаржник зазначає, що відповідач не надала суду будь-яких підтверджень щодо наявності джерела походження її коштів, обмежившись борговою розпискою від 28.08.2014, яка є оспорюванню та строк позовної давності якої минув.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 , які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката Мудраченка В.М., які кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб (а.с.48)

Спільне життя сторін не склалося, і 17 лютого 2015 року, під час їхнього спільного відповідного звернення до органу ДРАЦСу, їхній шлюб було розірвано (а.с.49).

19 червня 2020 року між ОСОБА_3 та відповідачкою у справі, ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 .

Даний договір був посвідчений 19.06.2020 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. за р./№ 418 (а.с. 11-13, 88-89).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, допиту свідків, виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивачем суду не надано безспірних, достовірних, належних та достатніх доказів того, що останній придбав спірний житловий будинок за власні кошти.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, перевіривши наявні у справі докази надані сторонами по справі, дослідивши доводи сторони позивача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

За змістом ст.ст.57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно норм статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, згідно положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Отже, при застосуванні норм ст.74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74СК України суд, повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Як роз`яснено в п. 20 постанови Пленумі Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, з прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу.

Оскільки СК України набрав чинності з 1 січня 2004 р. і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності не залежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення в них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно норм ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Виходячи з аналізу наведених вище норм закону слідує, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди повинні встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна в наслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовувати: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2020 року, укладеному між продавцем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. за реєстровим №418 (а.с.11-13, 88-89).

Окрім того, судом встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_2 в період коли сторони не перебували у шлюбі, що зокрема підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 17 лютого 2015 року (а.с.49), а також матеріалами нотаріальної справи купівлі-продажу будинку, які були надіслані приватним нотаріусом Колесниковою Н.Л. на запит суду (а.с.88-125).

Так, із заяви відповідача від 19 червня 2020 року, адресованої приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Колесниковій Н.Л. видно, що ОСОБА_2 заявляє нотаріусу про те, що на час купівлі спірного будинку вона не одружена, ні з ким однією сім`єю не проживає, у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, гроші за які вона набуває будинок не є спільною сумісною власнітю (а.с.90).

Окрім того, відсутність шлюбних відносин на час купівлі спірного будинку були перевірені нотаріусом за відомостями з Державного реєстру актів цивільного стану громадян ( а.с.99-101).

Також у п.15 Договору купівлі-продажу від 19 червня 2020 року спірного будинку зазначено, зазначено про те, що покупець, тобто відповідач ОСОБА_2 стверджує, що на час придбання житлового будинку з надвірними будівлями вона не одружена, ні з ким однією сім`єю не проживає, у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, будинок набувається нею за власні кошти, про що надана відповідна заява, зміст якої доведено нотаріусом до Продавця ОСОБА_3 (а.с.89).

Сторона позивача наголошувала суду, що спірний будинок був придбаний винятково за грошові кошти ОСОБА_1 , які він взяв у позику у знайомого ОСОБА_4 та які пізніше повернув останньому, на підтвердження цих обставин, стороною позивача до відповіді на відзив відповідача 05.08.2021 суду були надані дві копії розписок - про позику ОСОБА_1 у ОСОБА_4 грошових коштів на придбання будинку в сумі 40 000 грн. від 30 травня 2020 року та про отримання 24 квітня 2021 року ОСОБА_4 від ОСОБА_1 позичених йому грошових коштів 30 травня 2020 року на придбання будинку, оригінали, яких були надані суду 07.09.2021 року (а.с.66-67; 74-75).

Сторона відповідача наполягала на тому, що ОСОБА_2 спірний будинок придбала за особисті кошти та додатково суду пояснила, що з позивачем вони знову стали спільно проживати однією сім`єю вже після придбання нею спірного житлового будинку у червні 2020 року та після того, як він повернув їй борг за розпискою від 28.08.2014, за якою позивач отримав позику від відповідача, ще до реєстрації між сторонами у жовтні 2014 року шлюбу, в сумі 1200 доларів США (а.с.82).

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно приписів ч. 6, 7 ст.81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до положень статтей 76-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог частин 2, 3, 4, 5, 8 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

У випадку прийняття судом відмови сторони від визнання обставин суд може встановити строк для подання доказів щодо таких обставин.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Суд першої інстанції не прийняв до уваги як докази, розписки позивача про отримання ним грошових коштів у свідка ОСОБА_4 для придбання спірного будинку, правильно, пославшись в судовому рішенні на те, що ці розписки були подані позивачем з порушенням вимог ч.2 ст.83 ЦПК України лише разом з відповіддю на відзив і доказів поважності причин їх несвоєчасного подання, всупереч вимогам частин 4, 5 та 8 ст.83 ЦПК України стороною позивача суду надано не було.

Окрім того, суд звернув увагу на те, що ще на стадії подання позову, представником позивача ОСОБА_6 , не додано жодного доказу на підтвердження придбання позивачем спірного будинку за власні кошти та відсутні посилання на будь-які докази які підтверджують ці обставини і у самій позовній заяві.

Отже, доводи позивача ОСОБА_1 про те, що грошові кошти на придбання спірного будинку він позичив у ОСОБА_4 були перевірені судом першої інстанції та як правильно зазначив суд, позивачем не надано доказів походження тих коштів, які він повернув позикодавцю (відомості про нарахування заробітної плати, бухгалтерські, облікові та фінансово-господарські документи про перерахування коштів за договором підряду (накладна, акт виконаних робіт підприємством-підрядчиком, де позивач працював зварювальником, тощо).

Покази ж свідка ОСОБА_4 щодо отримання позивачем доходу у виді заробітної плати, де він неофіційно працював зварювальником на підприємстві, суд визнав недопустимим доказом, оскільки підтвердження отримання доходів само по собі не може підтверджуватися винятково лише показаннями свідків.

Окрім того, твердження позивача про те, що він не зареєстрував спірний житловий будинок на своє ім`я, а зареєстрували його на відповідача, саме через наявність у нього заборгованості зі сплати аліментів, також були перевірені судом першої інстанції і, як встановив суд вони не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки суду не надано жодних доказів ухилення позивача від сплати аліментів на утримання дитини/дружини/непрацездатних батьків, тощо, відсутні відповідні судові рішення про присудження будь-яких аліментів, а також матеріальної допомоги на утримання повнолітньої дитини на період навчання, докази звернення до суду з відповідними позовними заявами, розрахунки державних виконавців про існування заборгованості зі сплати аліментів, не надано жодних доказів існування зобов`язань щодо утримання повнолітньої дитини у відповідності до ст.199 СК України.

Суд першої інстанції допитав свідка ОСОБА_3 , який продавав спірний будинок та встановив, що дійсно будинок приїжджали дивитися разом сторони по справі, аванс в сумі 10000 грн. йому передав позивач, проте гроші біля нотаріальної контори в рахунок придбання будинку в сумі 40000 грн., йому передала саме ОСОБА_2 і саме з нею він укладав договір купівлі-продажу будинку.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а саме факту придбання спірного житлового будинку за його особисті грошові кошти.

Колегія суддів вивчивши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України, підстав для його скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Дербін Дмитро Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: