ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/997/23 Справа № 203/121/20 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року

за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Офісу Генерального прокурора

на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури. В обгрунтуванням доводів позову, посилалась на те, що 09.11.2015 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №0000895, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. 05.02.2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №0000096 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 22.03.2016 року у кримінальному провадженні №0000895 склад злочину було перекваліфіковано з ч.4 ст.190 КК України на ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, а у кримінальному провадженні №0000096 з ч.4 ст.358 КК України на ч.2 ст.366 КК України. Також постановою прокурора від 22.03.2016 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження за №0000895. Крім того, 22.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_1 було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, яке того ж дня було погоджено прокурором. Вказане повідомлення ОСОБА_1 не вручалось, для його отримання остання не викликалась. Органу досудового розслідування було достеменно відомо, що вона з січня 2016 року проживала на території Грузії. 23.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області за погодженням із прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про оголошення підозрюваної ОСОБА_1 у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено. Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 07.04.2016 року матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_1 було виділено з кримінального провадження №0000895 в окреме провадження за №0000268. Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 07.04.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000268 було зупинено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2016 року було надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 15.06.2016 року Укрбюро Інтерполу оголосило ОСОБА_1 у міжнародний розшук, з метою її арешту та екстрадиції в рамках кримінального провадження №0000268. Згідно листа відділу Укрбюро Інтерполу від 24.02.2017 року ОСОБА_1 з 15.06.2016 року перебувала у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу». Згідно відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17.03.2017 року ОСОБА_1 перебувала в державному розшуку з 01.04.2016 року та міжнародному розшуку з 13.06.2016 року, яка особа, яка переховується від органів досудового розслідування. 04.07.2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2016 року ухвалу від 04.07.2016 року було скасовано та в обранні ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2016 року було надано дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_1 до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання ОСОБА_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 03.04.2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000268 було відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України. Постановою прокурора від 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України. 19.05.2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29.05.2017 року оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію ОСОБА_1 . 30.06.2017 року ОСОБА_1 була затримана правоохоронними органами на території Грузії. Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03.07.2017 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі). 07.07.2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України було складено, а старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні погоджено клопотання про правову допомогу на адресу Ґоловної прокуратури Міністерства юстиції Грузії. 22.07.2017 року ОСОБА_1 була переміщена з Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) до пенітенціарної установи №5 спеціальна жіноча установа (м.Кутаїсі). 28.09.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, до 30.12.2017 року. 29.12.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, до 30.03.2018 року. 09.03.2018 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100000 ларі, з покладенням відповідних обов`язків. Постановою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні від 15.03.2018 року кримінальне провадження №0000268 відносно ОСОБА_1 було закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання. 12.04.2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії прийняла рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо ОСОБА_1 , скасувала запобіжних захід та додаткові обов`язки і заборони відносно ОСОБА_1 .

Загалом досудове розслідування кримінального провадження №0000895 та виділеного з нього кримінального провадження №0000268 щодо ОСОБА_1 , здійснювалось з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 15.03.2018 року (закриття кримінального провадження), тобто на протязі 2 років 4 місяців та 6 днів, а незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 відбувалось в період з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів.

Після того, як позивачку почали незаконно переслідувати на території України, її чоловік ОСОБА_2 майже взагалі припинив з нею будь-яке спілкування. Також було погіршено спілкування чоловіка із сином. Після того, як ОСОБА_1 03.07.2017 року було арештовано та поміщено до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) її чоловік вирішив розлучитись з нею та 04.10.2017 року звернувся до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу, який було розірвано заочним рішенням цього суду від 20.11.2017 року. Отже, незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 фактично зруйнувало її подружнє життя, що безумовно завдало їй значних душевних страждань, оскільки протягом 15 років вона проживала із чоловіком, якого кохала та з яким планувала прожити ще багато років.

Син позивачки ОСОБА_3 з народження страждає гіпоксично-ішемічним ураженням центральної нервової системи. Має діагноз загальний розлад розвитку, резідуальна енцефалопатія, логоневроз, депресивний стан. Починаючи з 15.01.2016 року вона разом із сином перебувала на території Грузії без її чоловіка та батька дитини. Після арешту позивачки 30.06.2017 року, стан сина значно погіршився. Із родичів на території Грузії на той час більше нікого не було. Через перебування позивачки у в`язниці, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із спином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів з матір`ю заподіяло непоправної шкоди психічному та, як наслідок, фізичному здоров`ю, як сина, так і самої позивачки. Погіршення стану здоров`я дитини підтверджується довідками за результатами консультації у дитячого невролога від 15.08.2017 року, амбулаторно-медичного огляду від 16.08.2017 року, довідками від 09.11.2017 року, 26.02.2018 року. Отже очевидним є те, що ув`язнення позивачки завдало непоправної моральної шкоди як її сину, який в силу свого діагнозу вкрай потребував постійної присутності поруч з ним матері, так і самій позивачці, оскільки лише сам факт неможливості бачитись зі своїм сином кожен день та піклуватись про нього, зробив її життя нестерпним та жахливим в умовах ізоляції. Вона відчувала постійні нервові стреси, моральні страждання, відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без жодної рідної людини поруч.

До 16.01.2016 року позивачка проживала в м.Дніпро. З грудня 2012 року по 24.11.2015 року працювала на посаді головного бухгалтера та його заступника в ТОВ «Продекспорт-2009». Наприкінці 2015 року вона перейшла на роботу в ТОВ «Вітафудс», яке з 15.01.2016 року відрядило її до Грузії. 06.10.2016 року вона була звільнена з ТОВ «Вітафудс» за власним бажанням. 28.10.2016 року була прийнята на посаду помічника бухгалтера в ТОВ «Leader Distribution». З 01.11.2017 року вона переведена на посаду стажиста, а з 01.06.2017 року призначена на посаду помічника бухгалтера вказаного товариства. На той час в неї вже склались певні професійні зв`язки та гідна ділова репутація серед кола співробітників товариства, її поважали колеги та керівництво. Однак, несподіваний арешт та її подальше незаконне кримінальне переслідування на території Грузії, зробило неможливим її подальше перебування в Грузії, оскільки її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної та добропорядної людини було повністю зруйнований висунутими проти неї обвинуваченнями, що безумовно завдало їй непоправної моральної шкоди. З цього приводу вона відчувала сильні душевні переживання та моральні страждання, приниження як добропорядної та чесної людини, розгубленість та невизначеність у своєму майбутньому та майбутньому свого малолітнього сина.

Таким чином, їй було завдано непоправної моральної шкоди, яка полягала в порушенні її конституційних прав, переживаннях через незаконне кримінальне переслідування. Станом на 30.06.2017 року вона вже 1,5 роки проживала на території Грузії, вела звичайне повсякденне життя, офіційно орендувала житло та працювала на грузинському підприємстві з гідної зарплатнею, виховувала сина, планувала майбутнє своєї сім`ї в Грузії. Однак, внаслідок незаконних дій з боку правоохоронних органів України, вона була позбавлена можливості продовжувати свій звичайний розклад життя, спілкуватись зі своїм сином та піклуватись про нього саме в той період, коли такий догляд бу вкрай йому необхідний, зважаючи на його діагноз та психоемоційний стан. Несподіваний арешт спричинив розлучення із чоловіком та неможливість подальшого перебування в Грузії. На час затримання, заробіток був основний джерелом сімейного бюджету. Після незаконного затримання вона була вимушена за допомогою своїх знайомих продавати все, що в неї було на території Грузії, з метою утримання сина. Всі ці події безумовно негативно вплинули на її відношення як до роботи, сімейного життя, так і свого життя в цілому, порушили її нормальні життєві зв`язки та вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з Держави Україна Державного бюджету України на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 2400000 грн.

Під час розгляду справи позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог та з урахуванням висновку проведеної у справи судової психологічної експертизи та розмірі мінімальної заробітної плати станом на момент розгляду справи, остаточно просила стягнути на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 7020000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 250000 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Судові витрати по справі компенсовано за рахунок держави (том 3 а.с.99-106).

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 42500 грн. (том 3 а.с.126-127)

Не погодившись із рішенням суду, Державна казначейська служби України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду скасувати, а в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків у період затримання позивача. Крім того, зазначає, що розрахунок суми у розмірі 250 000 грн. є необгрунтовано завищеним (том 3 а.с.134-142).

Не погодившись із рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській обалсті звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду скасувати, а в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_1 до своєї позовної заяви не надала жодного доказу завдання їй моральних страждань, а в матеріалах позовної заяви містяться лише документи по кримінальному провадженню №0000268. Також зазначає, що максимальний розмір завданої позивачеві шкоди має складати не більше 33525 грн., а висновок суду 1 інстанції щодо відшкодування шкоди у сумі 250 000 грн. є необгрунтованим, жодними матеріалами справи не підтвердженим (том 3 а.с.152-160).

Не погодившись із рішенням суду, Офіс Генерального прокурора звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив, рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що тривалість досудового розслідування (з березня 2016 року по березень 2018 року) пов`язана з діями самої ОСОБА_1 , яка ухилялася від слідства і суду, у зв`язку із чим її було оголошено у розшук, а досудове розслідування зупинялося з 23.03.2016 по 30.06.2017, тобто на 1 рік 3 місяці. За таких обставин період перебування позивача в розшуку не підлягає врахуванню при розрахунку періоду перебування під слідством і судом. Доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у розмірі 250 тис. грн. позивачем не надано, тому він є недоведеним. Крім того, Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі (том 3 а.с. 183-190).

Не погодившись із рішенням суду, Дніпропетровська обласна прокуратура звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила, рішення суду змінити, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди, посилаючись на доводи, аналогічні апеляційній скарзі Офісу Генерального прокура (том 3 а.с.206-213).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами та вбачається з матеріалів справи, зокрема з долучених копій процесуальних документів, що 09.11.2015 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №0000895 було внесено відомості за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

05.02.2016 року прокуратурою Дніпропетровської області до ЄРДР за №0000096 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Постановами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 22.03.2016 року у кримінальному провадженні №0000895 склад злочину було перекваліфіковано з ч.4 ст.190 КК України на ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 КК України, а у кримінальному провадженні №0000096 з ч.4 ст.358 КК України на ч.2 ст.366 КК України.

Також постановою прокурора від 22.03.2016 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження за №0000895.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось слідчими СУ ГУНП в Дніпропетровській області.

22.03.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_1 було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України, яке того ж дня було погоджено прокурором.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 23.03.2016 року підозрювану ОСОБА_1 було оголошено у розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено.

Постановою прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області від 07.04.2016 року матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_1 було виділено з кримінального провадження №0000895 в окреме провадження за №0000268.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 07.04.2016 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000268 відносно підозрюваної ОСОБА_1 , оголошеної у розшук, було зупинено.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2016 року було надано дозвіл на затримання ОСОБА_1 з метою її приводу до суду для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

15.06.2016 року Укрбюро Інтерполу оголосило ОСОБА_1 у міжнародний розшук, з метою її арешту та екстрадиції в рамках кримінального провадження №0000268. Згідно листа відділу Укрбюро Інтерполу від 24.02.2017 року ОСОБА_1 з 15.06.2016 року перебувала у міжнародному розшуку по «червоній картці Інтерполу».

Згідно відповіді ГУНП в Дніпропетровській області від 17.03.2017 року ОСОБА_1 перебувала в державному розшуку з 01.04.2016 року та міжнародному розшуку з 13.06.2016 року, яка особа, яка переховується від органів досудового розслідування.

04.07.2016 року за клопотанням прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.07.2016 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 04.07.2016 року було скасовано та в задоволенні клопотання прокурора про обранні відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.10.2016 року було надано дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_1 до суду для участі у розгляді клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про обрання ОСОБА_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 року ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.03.2017 року було скасовано, задоволено клопотання слідчого та обрано ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000268 було відновлено, змінено підслідність та проведення подальшого досудового розслідування доручено слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України.

Постановою прокурора від 07.04.2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України.

19.05.2017 року Головна прокуратура Грузії отримала копію, а 29.05.2017 року оригінал клопотання Генеральної прокуратури України про екстрадицію ОСОБА_1 .

30.06.2017 року ОСОБА_1 була затримана правоохоронними органами на території Грузії.

Ухвалою Батумського міського суду Грузії від 03.07.2017 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на три місяці та в цей же день остання поміщена до Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі).

07.07.2017 року слідчим Департаменту з розслідування особливо тяжких злочинів у сфері економіки Генеральної прокуратури України було складено, а старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні погоджено клопотання про правову допомогу на адресу Ґоловної прокуратури Міністерства юстиції Грузії.

22.07.2017 року ОСОБА_1 була переміщена з Пенітенціарної установи №2 (м.Кутаїсі) до пенітенціарної установи №5 спеціальна жіноча установа (м.Кутаїсі).

28.09.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до шести місяців, до 30.12.2017 року.

29.12.2017 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було продовжено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту до дев`яти місяців, до 30.03.2018 року.

09.03.2018 року ухвалою Тбіліського міського суду Грузії ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту на заставу в розмірі 100000 ларі, з покладенням відповідних обов`язків.

Постановою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні від 15.03.2018 року кримінальне провадження №0000268 відносно ОСОБА_1 було закрито за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливостей їх отримання.

12.04.2018 року прокурор управління міжнародних відносин департаменту правового забезпечення Головної прокуратури Грузії прийняла рішення про закінчення екстрадиційного провадження щодо ОСОБА_1 , скасувала запобіжних захід та додаткові обов`язки і заборони відносно ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що кримінальне провадження №0000268 відносно ОСОБА_1 , яка в рамках останнього мала процесуальний статус підозрюваної було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивачка у відповідності до наведених вище положень діючого законодавства, набула право на відшкодування моральної шкоди. Врахувавши мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, визначений законодавством, ступінь та глибину завданих позивачці моральних страждань, а також виходячи із принципів розумності та справедливості, стягнув з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди 250000 грн., відмовивши в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Реабілітуючі підстави, на відміну від нереабілітуючих, для застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.

Судом встановлено, що оскільки під час розгляду справи встановлено, що кримінальне провадження №0000268 відносно ОСОБА_1 , яка в рамках останнього мала процесуальний статус підозрюваної було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, позивачка у відповідності до наведених вище положень діючого законодавства, набула право на відшкодування моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справа № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19) зроблено висновок про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутності в діях складу кримінального правопорушення.

При цьому конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

При визначенні розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди суд 1 інстанції повно та всебічно врахував фактичні обставини у справі, що переглядається, а саме період перебування позивачки під слідством з 22.03.2016 року по 15.03.2018 року становить 1 рік 11 місяців та 22 дні, тобто повні 23 місяці. Тому, мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, право на відшкодування якої має позивачка становить 149500 грн. (23 місяці х 6500 грн.), де 6500 грн. розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на день розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд вказав, що стягнення майнової (моральної) шкоди належить здійснити у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, із урахуванням того, що мало місце тривале кримінальне переслідування позивачки, що мало місце на протязі майже двох років; той факт, що під час досудового розслідування вона утримувалась під вартою в порядку екстрадиційного арешту в період з 30.06.2017 року по 09.03.2018 року, тобто на протязі більше 8-ми місяців.

Після затримання позивачки на території Грузії, де вона працювала та проживала разом із сином, який має ряд хронічних захворювань, вона була позбавлена можливості підтримувати мінімальний сімейний зв`язок із спином. Відсутність регулярних і повноцінних контактів з матір`ю заподіяло непоправної шкоди психічному здоров`ю, як сина, який в силу свого діагнозу потребував постійної присутності поруч з ним матері, так і самій позивачці, оскільки факт неможливості бачитись зі своїм сином кожен день та піклуватись про нього, призвів до моральних страждань, нервових стресів через відчуття тривоги за свого малолітнього сина, який опинився в чужій країні без жодної рідної людини поруч.

Також суд врахував, що на момент затримання позивачка постійно проживала та працювала на території Грузії та в неї склались певні професійні зв`язки та гідна ділова репутація серед кола співробітників. Подальший арешт та незаконне кримінальне переслідування на території Грузії, негативно вплинули на її авторитет та діловий імідж як чесної, професійної та добропорядної людини, що безумовно завдало їй непоправної моральної шкоди, призвело до сильних душевних переживань та моральні страждання, приниження як добропорядної та чесної людини, розгубленості та невизначеності у своєму майбутньому та майбутньому свого малолітнього сина.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

А доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції щодо неприйняття до уваги посилання відповідачів на те, що позивачкою не доведено факту спричинення їй моральної шкоди, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження в зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно висновку судової психологічної експертизи №22843/20-61 від 29.12.2020 року Київського НДІСЕ визначено, що ситуація, що досліджується у цивільній справі №203/121/20, є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Останній спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується у цивільній справі. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинені страждання (моральну шкоду) може становити 1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом.

В своєму позові та заяві про збільшення позовних вимог позивачка, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи та розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи, просила стягнути в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди 7020000 грн. При цьому, посилалась на те, що її незаконне кримінальне переслідування відбувалось в період з 09.11.2015 року (внесення відомостей до ЄРДР) по 12.04.2018 року (закінчення екстрадиційного провадження), тобто протягом 2 років 5 місяців та 3 днів.

Суд 1 інстанції правильно врахував, що у висновку судової психологічної експертизи №22843/20-61 від 29.12.2020 року Київського НДІСЕ визначено орієнтовний еквівалент грошової компенсації за спричинену позивачці моральну шкоду.

Згідно ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Доводи апеляційних скарг відповідачів є ідентичними їх відзивам на позов, яким суд 1 інстанції надав детальну відповідь та оцінку, вказані доводи не вплинули на висновки суду при перегляді рішення.

Таким чином, оскаржуване судове рішення у межах доводів апеляційних скарг ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд 1 інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апеляційних скарг на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки суду 1 інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявниками у апеляційних скаргах постановах.

Посилання на те, що позивачкою не доведено спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття справи з реабілітуючих підстав.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди з висновками суду 1 інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду 1 інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу, що було вирішено в додатковому рішенні від 26 жовтня 2022 року.

При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд 1 інстанції врахував обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, потребу у вчинені запитів адвоката, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань.

У Постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Витрати на правничу допомогу, викладені в акті приймання-передачі, можуть зменшити, проаналізувавши адвокатські послуги та витрачений час. Відповідні правові висновки викладені у Додатковій Постанові Верховного суду від 11 березня 2021 року справа № 911/2681/19.

Проаналізувавши наведений опис наданих позивачу послуг правничої допомоги, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, що відображена у наданих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт та є співмірною зі складністю справи, її обсягом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: