Провадження № 22-ц/801/560/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 рокуСправа № 127/22922/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К. (суддя-доповідач),

суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г.,

за участю секретаря судового засідання Литвина С. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Вінницький національний технічний університет,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 127/22922/21 за апеляційною скаргою Вінницького національного технічного університету на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вінницького національного технічного університету (далі ВНТУ) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 1980 року вона працювала в ВНТУ на різних інженерно-технічних посадах.

У 2021 році вона працювала на посаді провідного інженера центру електронних комунікацій «InterCEC» та на посаді провідного інженера центру комп`ютерних технологій.

19 липня 2021 року її було викликано на засідання профспілкового комітету ВНТУ, де їй оголошено наказ №106-о від 14 квітня 2021 року про її переміщення з центру електронних комунікацій «InterCEC» до центру комп`ютерних технологій ВНТУ та повідомили про її майбутнє вивільнення.

21 липня 2021 року вона отримала службову записку від 14 квітня 2021 року, витяг з наказу «Про переміщення» від 14 квітня 2021 року за №106-о, наказ «Про ліквідацію центру комп`ютерних технологій» від 29 квітня 2021 року за №127, наказ «Про попередження про майбутнє вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату» від 20 травня 2021 року за №138-о.

30 липня 2021 року вона отримала у ВНТУ витяги з наказів: №193-о від 24 червня 2021 року про її відпустку з 05 липня по 01 серпня 2021 року включно; №223-о від 23 липня 2021 року про її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 серпня 2021 року.

Указує, що її звільнення з посади є незаконним та безпідставним, оскільки відповідач в порушення вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не попередив її за два місяці про майбутнє вивільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та не запропонував їй іншу посаду.

Також вона була звільнена в період її відпустки.

У день звільнення відповідач не видав їй належно оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення.

На підставі викладеного, позивачка, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд:

визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом та поновити такий строк;

поновити її на посаді провідного інженера центру комп`ютерних технологій Вінницького національного технічного університету;

допустити судове рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2023 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі у Вінницькому національному технічному університеті.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

ВНТУ своєчасно та належним чином не повідомив позивачку про наступне вивільнення;

відповідач не запропонував ОСОБА_1 наявну в установі роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася у навчальному закладі протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2023 року Вінницький національний технічний університет подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2023 року справу призначено до розгляду на 09 березня 2023 року о 09 год 00 хв.

За клопотанням сторін розгляд справи було відкладено на 9:30 год 23 березня 2023 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

відповідач неодноразово намагався повідомити позивачку про майбутнє вивільнення, однак вона ухилялась від отримання листів, що підтверджується повернутими без вручення поштовими конвертами;

позивачці неодноразово пропонувались вакантні посади, однак вона не бажала скористатися правом працевлаштування;

під час розгляду справи вживались заходи для врегулювання спору, однак ОСОБА_1 не погодилась на працевлаштування на жодну із запропонованих вакантних посад;

позивачкою пропущений без поважних причин строк звернення до суду.

Позивачка не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала провідним інженером центру електронних комунікацій «InterCEC».

З 16 квітня 2021 року позивачку переміщено зі збереженням посади та умов праці на посаду провідного інженера центру комп`ютерних технологій.

Наказом ВНТУ «Про попередження про майбутнє вивільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату» №138-о від 20 травня 2021 року попереджено працівників про майбутнє вивільнення з 31 липня 2021 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, серед яких провідний інженер ОСОБА_1 .

На підставі наказу №193-о від 24 червня 2021 року з 05 липня по 01 серпня 2021 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці.

Як слідує з витягу з протоколу №21 засідання профспілкового комітету ВНТУ від 19 липня 2021 року на засіданні розглядалось подання адміністрації ВНТУ про отримання згоди на звільнення з 31 липня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, серед яких провідний інженер центру комп`ютерних технологій ОСОБА_1 .

На засіданні позивач заявила, що не ознайомлена з наказом про звільнення під підпис та листів з повідомленням про вивільнення не отримувала. Профспілковий комітет ВНТУ ухвалив: «подання про надання згоди на звільнення провідного інженера ОСОБА_1 не розглядати, оскільки вона не є членом профспілки».

Наказом «По особовому складу» №223-о від 23 липня 2021 року ОСОБА_1 , провідного інженера ЦКТ, з 01 серпня 2021 року звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з наказом «Про зміну наказу від 23 липня 2021 року №223-о «По особовому складу» №27-о від 25 січня 2022 року дату звільнення ОСОБА_1 змінено з 01 серпня на 03 серпня 2021 року; наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку та заробітну плату за 02 та 03 серпня 2021 року в розмірі 545,45 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті другої КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач належним чином не виконав обов`язку передбаченого ст. 49-2 КЗпП та не повідомив ОСОБА_1 про вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Посилання відповідача на лист від 31 травня 2021 року є безпідставним, оскільки цей лист повернувся до роботодавця без вручення. Факт надсилання листа позивачці не свідчить, що її було повідомлено про наступне вивільнення. Інших доказів персонального попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення відповідач не надав.

Крім цього, роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено наступний висновок:

«за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Як слідує з матеріалів справи, відповідач з моменту винесення наказу про повідомлення працівників про наступне вивільнення до дня фактичного розірвання трудового договору не запропонував ОСОБА_1 жодної вакантної посади.

Пропозиція працевлаштувати ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції не є підтвердженням належного виконання роботодавцем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України

Судом першої інстанції вірно встановлено, що:

відповідачем не було запропоновано ОСОБА_1 обрати іншу роботу в установі за її професією та/чи кваліфікацією серед наявних вакансій у навчальному закладі, у зв`язку з чим не було отримано від працівника категоричної відмови від не запропонованих їй посад;

не обговорювалося питання переважного права залишення на роботі;

не дотримано порядку належного і своєчасного попередження про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників;

за таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем порядку вивільнення працівника, передбаченого статтями 40, 49-2 КЗпП України.

Також правильним є висновок про поновлення строку звернення позивачки з цим позовом до суду.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_1 30 липня 2021 року отримала копію наказу ВНТУ «По особовому складу» №223-о від 23 липня 2021 року про звільнення її з роботи, а з позовом до ВНТУ про поновлення на роботі звернулась до суду 31 серпня 2021 року.

З 24 до 30 серпня 2021 року ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні з приводу гострої респіраторної вірусної інфекції, що підтверджується довідкою КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Вінниці» №366 від 20 жовтня 2021 року.

Отже, перебування ОСОБА_1 на амбулаторному лікуванні в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Вінниці» є поважною причиною пропуску - на 1 день, строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, тому суд дійшов правильного висновку про поважність причин пропуску позивачкою строку звернення до суду з цим позовом.

Крім цього, п. 1 Прикінцевих положень КЗпП передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Доводи апеляційної скарги про належне попередження ОСОБА_1 про вивільнення не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Аргументи відповідача про вжиття заходів для примирення також є безпідставними, оскільки не підтверджуються письмовими доказами, які б свідчили, що ОСОБА_1 пропонувались усі наявні вакантні посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судоми норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про поновлення на роботі позивачки, звільненої за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, саме у зв`язку з недотриманням відповідачем процедури звільнення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за відповідачем.

Крім цього, відповідачу слід повернути частину сплаченого судового збору.

Так, ВНТУ сплатив 4026 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки ВНТУ подав апеляційну скаргу у електронній формі, то слід застосувати коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як слідує з матеріалів справи, з урахуванням зниженого коефіцієнту, апеляційна скарга підлягала оплаті судовим збором у розмірі 2724 грн, а фактично відповідач сплатив 4026 грн.

Отже, ВНТУ слід повернути з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1302 (4026-2724) грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького національного технічного університету залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем.

Повернути Вінницькому національному технічному університету з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1302 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук