Справа № 143/1364/21
Провадження № 22-ц/801/193/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сич С. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 рокуСправа № 143/1364/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14.11.2022 року, повний текст якого виготовлений 16.11.2022 року, постановлене у приміщенні того ж суду під головуванням судді Сича С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Вказав, що за договором позики від 10.12.2017 року він позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 200 000 грн., в підтвердження чого написала боргову розписку, згідно якої вона отримала у борг 200 000 грн., які зобов`язалась повернути у найкоротший строк. Претензією від 03.11.2021 року він повідомив відповідача про необхідність повернення йому позики в строк до 03.12.2022. Зазначену претензію відповідач отримала 05.11.2021, однак у вказаний строк борг не повернула.

Посилаючись на вказане і на ст. ст. 625,629, 1046-1049 ЦК України, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 200 000 грн. та 3 % річних за порушення умов договору позики у розмірі 345 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Погребищенського районного суду від 14.11.2022 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 200 000 грн. та три проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 345 грн., що разом становить 200 345 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2003, 45 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, а у справі постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вказала, що суд помилково оцінив письмову розписку від 10.12.2017 в якості належного та допустимого доказу отримання нею грошових коштів у позику, оскільки дану розписку вона не писала, що підтверджується самою розпискою у якій відсутній її особистий підпис та показаннями свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які підтвердили лише факт передачі позивачем їй грошових коштів, проте самого процесу написання нею боргової розписки не бачили. Суд не взяв до уваги пояснення її представника - адвоката Царківського О.Ю. про те, що між нею і позивачем не існувало цивільно-правових відносин позики, а 100 000 грн. вона отримала від позивача в якості авансу за купівлю останнім у неї земельних паїв, що підтверджується довідкою ПП «Ташір» №44 від 1702.2022, з якої вбачається, що позивач щороку отримував замість неї орендну плату за орендовані земельні ділянки (паї). Крім того, суд помилково застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2022 у справі №725/4099/17, оскільки обставини тієї справи відрізняються від обставин даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову 200 345 грн. справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі укладеного між сторонами договору позики від 10.12.2017 року, відповідач надала позивача боргову розписку про отримання нею від останнього грошових коштів в борг у розмірі 200 000 грн., які вона зобов`язалась повернути одним платежем на банківську карту позивача у найкоротший строк.

Також у цій розписці вказано, що в забезпечення свого зобов`язання по поверненню позичених коштів та у випадку неспроможності повернути ці кошти ОСОБА_2 заповідає ОСОБА_1 належні їй земельні ділянки площею 4,1957 га, кадастровий номер :144 та площею 3,9878 га, кадастровий номер :07:000:0143, що розташовані на території Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, про що ОСОБА_2 складе відповідний заповіт у приватного нотаріуса Сорочинської Г.І. 12.12.2017 року.

Розписка складена у присутності двох свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і містить підписи останніх (а.с. 9).

03.11.2021 року ОСОБА_1 направив на адресу ОСОБА_2 претензію, в якій він просив її повернути йому заборговані кошти в строк до 03.12.2021 (а.с. 8,11)

Зазначену претензію ОСОБА_2 отримала 05.11.2021 року (а.с.10), однак борг не повернула.

Із довіреності та заповіту, складених ОСОБА_2 29.11.2017 року та посвідчених приватним нотаріусом Погребищенського районного нотаріального округу Вінницької області Заболотною Т.М., вбачається, що відповідачкою замість підпису у офіційних документах використовувалося власноручно написане прізвище, ім`я та по батькові.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що факт отримання відповідачем від позивача у борг грошових коштів в сумі 200 000 грн. підтверджується наданою борговою розпискою відповідача від 10.12.2017 року, яка свідчить про укладення між сторонами договору позики . Відповідач не надала суду допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування складення і підпису нею зазначеної розписки , з клопотанням про призначення судово почеркознавчої експертизи до суду не зверталась. Оскільки відповідач , отримавши від позивача претензію про повернення боргу, взяті на себе зобов`язання у визначений у претензії строк позичені кошти не повернула , що підтверджується наявністю боргової розписки у кредитора і відсутність її у боржника , суд на підставі ст.ст.526,545,1046,1047,1049 ЦК України ,дійшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суми непогашеної позики у розмірі 200 000 грн. та 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 345 грн.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом тієї обставини ,що боргову розписку ОСОБА_6 не писала, оскільки у ній відсутній її особистий підпис ,а допитані в суді свідки підтвердили лише факт отримання нею від позивача грошових коштів, а не написання нею боргової розписки, не заслуговують на увагу.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В статті 1049 ЦК України також зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора погодженої сторонами грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

До такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний суд у постановах від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, від 15.07.2019 року у справі №552/4582/17.

Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.545 ЦК ,прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

З боргової розписки від 10.12.2017 року, наданої позивачем , вбачається, що ОСОБА_2 10.12.2017 року отримала в борг від ОСОБА_3 готівкою грошові кошти у розмірі 200 000 грн., які зобов`язалась повернути у найкоротший термін на банківську карту позивача одним платежем. В даній розписці вказано, що вона написана власноручно ОСОБА_2 .

Факт укладення між сторонами договору позики та отримання грошових коштів у борг на вказаних умовах , крім розписки , підтверджують і покази свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , які пояснили суду, що взимку 2017 року були присутні при передачі позивачем відповідачу вказаних грошових коштів в салоні автомобіля біля приміщення «Книжка» у м. Вінниці.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.04.2022 у справі №725/4099/17, є безпідставними, оскільки і у тій ,і у цій справі аналогічні обставини підтвердження укладення позичальником договору позики наданням боргової розписки, де замість підпису позичальника написано його прізвище. Згідно правового висновку, викладеного у зазначеній постанові Верховного Суду від 14.04.2022 , написана позичальником власноручно розписка, у якій замість підпису власноручно особою написане прізвище, яке використовується як обов`язковий реквізит службових документів і правових актів, підтверджує факт укладання договору позики. Підпис належних осіб за наявності всіх інших обов`язкових реквізитів надає документам і правовим актам юридичної сили.

Доводи ж скарги ОСОБА_2 про те, що у вказаній борговій розписці відсутній її особистий підпис, що свідчить про те, що ця розписка написана іншою особою, не підтверджені нею достовірними ,допустимими і достатніми доказами.

Відповідно до змісту ст. ст. 77-80 і ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами.

Згідно ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Доказування не може грунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При оцінці доказів суд повинен оцінювати належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Як вбачається ,позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики , стверджуючи ,що відповідач позичила у нього кошти у сумі 200 000 грн., на підтвердження чого надав наявну у нього розписку ОСОБА_2 ,що посвідчує позику.

ОСОБА_7 , стверджуючи, що вказану розписку вона не підписувала ,у порушення ст.81 ЦПК України ,не надала суду жодних допустимих, достовірних і достатніх доказів на спростування зазначених позивачем обставин складення нею вказаної розписки з її підписом , клопотання про призначення судом судово почеркознавчої експертизи з відповідним питанням , не заявляла.

Разом із тим, з наданих нею до матеріалів справи нотаріально посвідчених довіреності та заповіту від 29.11.2017 року вбачається, що у даних правочинах у графі «підпис» відповідач також замість особистого підпису проставляла своє прізвище, ім`я та по-батькові.

Також не обгрунтовані через недоведеність доводи апеляційної скарги про те, що отримані нею від позивача кошти в сумі 100 000 грн. є не позикою ,а завдатком за майбутнім договором купівлі- продажу останнім у неї земельних паїв , оскільки по- перше, вона не надала суду спростування вчинення нею розписки на 200 000 грн. ,що підтверджує укладення саме договору позики; по- друге, не надала суду доказу укладення згідно ч.1 ст.547 ЦК письмового договору завдатку ,як і належності їй в якості предмета договору земельних паїв ,а не конкретних земельних ділянок із кадастровими номерами .

Надана відповідачем в якості доказу довідка ПП «Ташір» від 17.02.2022 року про отримання позивачем орендної плати за належні відповідачу земельні ділянки не є достатнім доказом розрахунку з позивачем і належності цих грошових коштів ОСОБА_1 , оскільки з довідки хоча і вбачається, що плату за оренду земельних ділянок по довіреності отримував ОСОБА_1 на надану ним карту ОСОБА_8 без вказання її номеру ,проте у довіреності відповідач вповноважила його лише отримувати належну їй орендну плату , а не присвоювати її .

Підтвердження банківської установи про зарахування сум належної відповідачу орендної плати саме на картковий рахунок ОСОБА_1 також суду не надано, відтак, відсутні підстави вважати ,що позивач отримав вказані кошти у свою власність і мав право ними розпоряджатися .Тому зазначені у довідці суми орендної плати суми не можуть братись до уваги в якості переданих на виконання договору позики коштів ,як і укладені відповідачем правочини довіреності і заповіту на ім`я позивача не можуть вказувати на виконання відповідачем своїх обов`язків перед ним за договором позики.

Враховуючи усе викладене і оцінюючи надані і наявні у справі докази в їх сукупності і взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не спростувала видачу нею боргової розписки позивачу і висновок суду про те, що дана розписка підтверджує укладання між сторонами договору позики, є правильним, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Встановивши факт знаходження боргової розписки у кредитора позивача ОСОБА_1 і відсутність її у боржника- відповідача ОСОБА_2 , суд на підставі ст.ст.545 ЦК України та правових висновків Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 705/3275/18, від 29.09.2021 року у справі №640/9165/19 дійшов обгрунтованого висновку про невиконання відповідачем своїх обов`язків за договором і необхідності стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 200 000 грн. та відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних у вказаному позивачем розмірі 345 грн.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором позики складає 21 день, а 3 % річних від простроченої суми становить 345 грн, позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь 3 % річних у розмірі 345 грн.

Відтак, враховуючи те, що відповідачем не надано суду належних, достовірних і достатніх доказів, які б спростовували факт укладення договору позики шляхом написання нею боргової розписки і отримання у позивача грошових коштів у позику, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про доведеність позовних вимог та стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 200 000 грн. та 3 % річних у розмірі 345 грн.

Інші доводи апеляційної скарги правильні висновки суду не спростовують і не впливають на законність прийнятого судом рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, згідно ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України,-

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 14.11.2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.Г. Копаничук

Судді С.К. Медвецький

В.В. Оніщук