Справа № 487/1404/22
Провадження № 2/487/681/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

07.03.2023 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Павлової Ж.П., за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва цивільну справу №487/1404/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

06.05.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 292128,22 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 280000грн., пеня у розмірі 8929,32 грн., 3% річних у розмірі 1518,9 грн., інфляційні витрати у розмірі 1680 грн. Так як відповідач добровільно заборгованість за розпискою не погашає, позивач просив стягнути вказану заборгованість.

Ухвалою суду від 10.06.2022 року справу призначено до судового розгляду.

15.02.2023 року позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог. В якій просив стягнути з 13.11.2021 по 13.02.2023 року заборгованість у розмірі 280000 гривень, пеню у розмірі 1282400 гривень, індекс інфляції 79520 гривень.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання неодноразово не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відзиву суду не надав.

Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи й ухвалити заочне рішення на підставі наявних у ній доказів.

Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК, ст. 15 ЦК України, ст. 55 Конституції України - кожна особа має право на захист свого цивільного права, свобод чи законних інтересів,у разі порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ).

Так, згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Так, згідно розписки від 13.10.2021 року, складеної власноручно ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 30.12.1997 року Заводським РО НТУ УМВД України в Миколаївській області, вбачається, що він отримав в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 280000 грн. (еквівалент долара 10650 долларів США) та зобов`язувався повернути їх до 15.11.2021 року, а у разі недотримання цього зобов`язання в зазначений термін сумма збільшується кожен день на 1% в математичній прогресії, що підтверджується оригіналом боргової розписки від 13.10.2021 року, яка знаходиться в матеріалах справи.

Таким чином відбулася передача грошової суми 280000 гривень від позикодавця ОСОБА_1 до позичальника ОСОБА_2 ..

Приписами статті1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК Українисвідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз змісту положень частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. За своєю суттю розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлені строки і боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З розписки відповідача вбачається, що у випадку не виконання основного зобов`язання сумма збільшується кожен день на 1 % в математичній прогресії.

Як вбачається з матеріалів справи, після настання визначених сторонами дати (15.11.2021р.), відповідач грошові кошти у повному обсязі позивачу у визначений борговим документом строк не повернув, отже свого обов`язку щодо виконання боргових зобов`язань не виконав. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З розрахунку позивача зазначеного в позовній заяві, вбачається, що за період з 13.11.2021 по 13.02.2023 року, заборгованість за сумою боргу становить 1641920,00 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 280000грн., пеня у розмірі 1282400 грн., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн.

Судом установлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення суми позики разом із нарахованими на них пенею, інфляційними втратами, отже позивач має право вимагати від відповідача сплату пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорах позики.

Разом з тим, суд враховує положення частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якого у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Встановлено, що розмір заборгованості за тілом позики за розпискою складає 280 000 гривень, а розмір пені становить 1282400 гривень, що в пять разів перевищує суму заборгованості за тілом позики. Розмір такої пені не можна вважати таким, який відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

Із урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для зменшення пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача, із визначенням її за розпискою від 13.10.2021 року у сумі 70000 гривень (що становить 1/4 частину розміру заборгованості за тілом позики), що відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності.

З огляду на викладене та враховуючи те, що при пред`явлені позову позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати нараховані на тіло кредиту в розмірі 79520 гривень, то суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути вказані витрати саме в такій сумі в межах позовних вимог.

Підсумовуючи вищенаведене з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість у розмірі 429520 гривень: тіло заборгованості у розмірі 280000 грн., пеня у розмірі 70000 грн., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 11.04.2020 року вбачається, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, що є підставою для звільнення його від сплати судового збору згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, то на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір.

Відповідно до ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, враховуючи приписи статей 133, 141 ЦПК України, а також те, що рішенням суду позов задоволено і питання щодо витрат по сплаті судового збору не вирішено, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір з загальному розмірі 4295,20 гривень.

Керуючись ст.202, 509, 526, 527, 530, 546, 550, 551, 611, 612., 1046, 1047, 1049 ЦК України, 10,12, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 279, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за розписко. від 13.10.2021 року у розмірі 429520 гривень: тіло заборгованості у розмірі 280000 грн., пеня у розмірі 70000 грн., інфляційні витрати у розмірі 79520 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4295,20 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня складення повного заочного рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, якщо їх не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації:. АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відоме, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду складено 07.03.2023 року.

СУДДЯ Ж.П.ПАВЛОВА