ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2023 року м. Кропивницький

справа № 404/6999/20

провадження № 22-ц/4809/278/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року у складі судді Павелко І.Л.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат при звільненні.

В обґрунтування позову зазначав, що працював на ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та підприємствах і установах правонаступником яких воно є з 23.08.2002 по 15.02.2020. Наказом №120-К від 15.07.2020 року був звільнений з займаної посади відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України.

Зазначав, що в день звільнення йому видали трудову книжку, а також перерахували на його картковий рахунок певні виплати, що належать йому від підприємства, проте повного розрахунку з ним не проведено.

Позивач посилався на те, що розділом V Положення про оплату праці передбачено виплату працівникам інституту винагороди за вислугу років в залежності від стажу роботи. Згідно з п.5.2 цього Положення одноразова винагорода за вислугу років виплачується один раз в рік в кінці календарного року, або на початку наступного календарного року. Нарахування винагороди за вислугу років здійснюється в долях місячного посадового окладу.

Зазначав, що його стаж роботи та розмір посадового окладу в різні періоди часу на підприємстві підтверджуються трудовою книжкою, листом відповідача від 26.02.2020 № 01/18-409 та розрахунковими листками виданими після цього листа.

Вважає, що в порушення норми чинного законодавства України та положення Колективного договору, відповідач не виплачував йому винагороду за вислугу років за 2017, 2018, 2019 роки.

Вказував, що станом на 1 січня 2017 року його безперервний трудовий стаж роботи у відповідача становив повних 14 років, а посадовий оклад - 5000 грн., тому відповідно до 5.1 Положення про оплату праці відповідач зобов`язаний був виплатити винагороду за вислугу років за 2017 рік в розмірі 5000 грн.

Станом на 1 січня 2018 року його безперервний трудовий стаж роботи у відповідача становив більше 15 років, а посадовий оклад - 6 000 гри., тому вважає, що відповідно до 5.1 Положення про оплату праці відповідач зобов`язаний був виплатити йому винагороду за вислугу років за 2018 рік в розмірі 1,3 х 6000 = 7 800 грн.

Станом на 1 січня 2019 року його безперервний трудовий стаж роботи у відповідача становив більше 15 років, а посадовий оклад - 6 000 грн., тому відповідно до 5.1 Положення про оплату праці відповідач зобов`язаний був виплатити винагороду за вислугу років за 2019 рік в розмірі 1,3 х 6 000 = 7 800 грн.

Крім того, посилався на те, що під час роботи в ДП «Кропивницький інститут землеустрою» у 2020 році він виконував обов`язки голови профспілкового комітету і був звільнений від їх виконання за власним бажанням протоколом засідання профспілкового комітету №16 від 05.10.2020.

Розділом IV Положення про оплату праці передбачено виплату надбавки за виконання обов`язків голови профкому в розмірі 10% від посадового окладу. Посадовий оклад в 2020 році становив 7800 грн. Тому вважає, що відповідач зобов`язаний був виплачувати у надбавку за виконання профспілкових обов`язків в розмірі 780 грн. щомісяця, а за 6 повних місяців роботи на підприємстві позивачу повинні були виплатити - 4 680 грн. Незважаючи на це, у 2020 році відповідач вказану надбавку не виплачував взагалі.

Посилаючись на зазначені обставини, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті винагороди за вислугу років: за 2017 рік у розмірі 5 000 грн; за 2018 рік - 7 800 грн; за 2019 рік - 7 800 грн; заборгованість по виплаті надбавки за виконання обов`язків голови профспілкового комітету за 2020 рік у розмірі 4680 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день постановления рішення суду в розмірі 416,20 грн. за кожний день затримки.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» не порушено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неправильно застосував норми матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що відповідно до ст.ст. 18, 97 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 15, 21, 22 Закону України «Про оплату праці» та ст.ст. 5, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» види виплат та порядок їх запровадження встановлюються в колективному договорі і його положення є обов`язковими. Тобто, зобов`язання роботодавця здійснювати будь-які виплати виникають безпосередньо з самого колективного договору. Це є обов`язком, а не правом роботодавця.

Діючий на підприємстві Колективний договір не передбачав, що питання про проведення вказаних виплат вирішується шляхом видання наказів і вони проводяться на підставі наказів. Зазначені виплати не обумовлені в Колективному договорі ні прибутковістю підприємства, ні наявністю вільних коштів, а тому повинні проводитись в обов`язковому порядку.

Посилаючись на рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, згідно з яким у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, зауважив, що він мав законні сподівання на отримання вказаних виплат при звільненні.

Вказав, що Кіровським районним судом м. Кіровограда під час розгляду вказаної справи допущені істотні порушення норм процесуального права в частині строків розгляду справи. Вона розглядалась майже два роки з моменту відкриття провадження. Проте, відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Згідно наказу №46-к від 23.08.2002 року, ОСОБА_1 був прийнятий на посаду інспектора відділу автоматизації проектних робіт, а з 04.01.2017, згідно наказу №61-о від 01.11.2016 року, обіймав посаду завідуючого юридичного сектору з відділу технічного забезпечення до юридичного сектору з відділу технічного забезпечення до юридичного сектору що підтверджується копією трудової книжки наданої до матеріалів справи (а.с.6-9).

Згідно з наказом №120-К від 15.07.2020 звільнений з займаної посади відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи та зміною істотних умов праці, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 10).

Ухвалою Кіровського районного суду від 22.07.2021 було замінено відповідача з ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою».

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Позивач в судове засідання не з?явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ППК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ІІПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах

Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов висновку, що винагорода за вислугу років не встановлюється автоматично і питання про її виплату вирішується шляхом видачі директором підприємства наказу, а позивач не звертався ні до директора підприємства, ні до комісії по трудовим спорам щодо вирішення даного питання.

01.07.2019 наказом ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 24-0 позивачу було встановлено та нараховано 10% надбавки від посадового окладу за виконання обов`язків голови профспілки, яку він отримував з липня 2019 року по вересень 2021 року включно. Наказом від 01.10.2019 № 26-0, було зупинено дію вищевказаного наказу, який є чинним, що свідчить про відсутність у позивача права на отримання надбавки за виконання обов`язків голови профспілки.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд першої інстанції зазначив, що дана вимога є похідною від вимог про невиплату винагороди за вислугу років та надбавки за виконання обов`язків голови профспілки, а тому задоволенню також не підлягає.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Відповідно до статті 10 КЗпП України (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Стаття 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення ' законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлює, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Частина третя статті 13 КЗпП України визначає, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (частина перша статті 9-1 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним робочу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статгі 1 Закону України «Про оплату праці».

За частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату прані» додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці.

Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону «Про оплату прані»).

Частина перша статті 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті. 116 цього Кодексу.

За положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення -не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору.

У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом статті 117 КЗпІІ України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях Д6, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, у разі недотримання роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини, проте в такому випадку обов`язок із доведення відсутності вини покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.

З матеріалів справи вбачається, що 07.03.2017 загальними зборами трудового колективу було схвалено Колективний договір Державного підприємства «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на 2017-2021 роки.

Пунктом 3.10.Колективного договору, передбачено, що адміністрація зобов`язується робити виплати заробітної плати, доплат, премій проводити у відповідності з Положенням про оплату праці. Положення про оплату праці, доплати і преміювання працівників Державного підприємства «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» є Додатком № 9 до Колективного договору.

Розділом V Положення про оплату праці передбачено виплату працівникам інституту винагороди за вислугу років в залежності від стажу роботи. Згідно з п.5.2 цього Положення одноразова винагорода за вислугу років виплачується один раз в рік в кінці календарного року, або на початку наступного календарного року. Нарахування винагороди за вислугу років здійснюється в долях місячного посадового окладу.

Отже умови нарахування та виплати винагороди за вислугу років, які вбачаються зі змісту колективного договору, свідчать про те, що виплата вказаної допомоги є не альтернативним правом, а виключно обов`язком відповідача.

Пунктом 1.1. Положення про оплату праці, доплати і преміювання працівників Державного підприємства «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», що є складовою частиною Колективного договору, визначено, що виплата заробітної плати, доплати і преміювання по даному положенню проводяться за рахунок фонду заробітної плати, передбаченого кошторисом витрат інституту.

Крім того, ст. 116 КЗпП України передбачає, обов`язок підприємства, установи, організації здійснювати виплату не тільки заробітної плати, а взагалі всіх сум, що належать працівнику, без визначення їх вичерпного переліку. Ані іншими нормами трудового законодавства, ані колективним договором не визначений інший строк виплати матеріальної допомоги, ніж день звільнення працівника з роботи.

Бездіяльність ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», що полягає у безпідставній відмові виплатити позивачу винагороду за вислугу років, має розцінюватися як свавільне втручання відповідача у право ОСОБА_1 на мирне володіння належними йому грошовими коштами, що гарантується ч. 1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, адже фінансовий стан відповідача може бути підставою не для відмови у задоволенні позову, а лише відстрочення, чи розстрочення виконання рішення суду в порядку, передбаченому ст. 435 ППК України.

Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Згідно наказу №46-к від 23.08.2002, ОСОБА_1 прийнятий на посаду інспектора відділу автоматизації проектних робіт, а з 04.01.2017, згідно наказу №61-о від 01.11.2016, обіймав посаду завідуючого юридичного сектору з відділу технічного забезпечення до юридичного сектору. Наказом №120-К від 15.07.2020 позивач звільнений з займаної посади відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи та зміною істотних умов праці.

Пунктом 5.1 Положення про оплату праці розмір річної винагороди за вислугу років в долях місячного посадового окладу (тарифної ставки): при безперервному стажі роботи від 10 до 15 років встановлений в розмірі 1,0; більше 15 років 1,3 (т.1 а.с.39).

Станом на 1 січня 2017 року безперервний трудовий стаж роботи ОСОБА_1 у відповідача становив повних 14 років, а посадовий оклад - 5000 грн., тому відповідно до 5.1 Положення про оплату праці відповідач зобов`язаний був виплатити винагороду за вислугу років за 2017 рік в розмірі 5000 грн. Станом на 1 січня 2018 та 2019 років безперервний трудовий стаж роботи ОСОБА_1 у відповідача становив більше 15 років, а посадовий оклад - 6 000 грн., тому розмір виплатити винагороди за вислугу років за 2018 та 2019 роки складав по 7 800 грн. за кожен рік (1,3 х 6000 = 7 800 грн.)

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення винагороди за вислугу років відповідно до положень п. 3.10 Колективного договору та п. 5.1 Положення про оплату праці обґрунтовані, і її розмір становить 20 600 грн. (за 2017 рік у розмірі 5 000 грн; за 2018 рік - 7 800 грн; за 2019 рік - 7 800 грн.)

05.10.2020 позивача було звільнено від виконання обов`язків голови профспілкового комітету.

Розділом IV Положення встановлені доплати та надбавки до заробітної плати, зокрема голові профспілки встановлено 10% надбавки від посадового окладу.

01.07.2019 наказом ДП «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» № 24-0 позивачу було встановлено та нараховано 10% надбавки від посадового окладу за виконання обов`язків голови профспілки.

З липня 2019 року по вересень 2020 року включно ОСОБА_1 виплачувалася надбавка від посадового окладу за виконання обов`язків голови профкому «за профобов?язки», що підтверджується розрахунковими листами (т. 1 а.с. 80, 81, 82).

Наказом Державного підприємства «Кропивницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 01.10.2019 № 26-0 було зупинено дію вищевказаного наказу, який є чинним.

З огляду на зазначене у позивача відсутнє право на отримання надбавки за виконання обов`язків голови профспілки.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 15.07.2020 по 26.10.2022, то вони підлягають частковому задоволенню.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

З довідки про доходи ОСОБА_1 від 15.07.2020 № 03/3-1026 вбачається, що розмір нарахованої заробітної плати за останні два місяці, які передували звільненню - травень, червень становить - 24 662,80 грн.

Кількість робочих днів у травні 2020 року 19, у червні 20. Отже середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці становить 632,37 грн.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день постановлення рішення суду в розмірі 416,20 грн. за кожний день затримки.

Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, при нарахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку, застосуванню підлягає середньодений заробіток в розмірі зазначеному позивачем.

Враховуючи, що у спірному періоді з 15.07.2020 до 26.10.2022 були робочими 571 дні (з 16.07.2020 по 31.07.2020 12 днів; у серпні 2020 20 днів; у вересні 2020 22 дні; у жовтні 2020 21 день; у листопаді 2020 21 день; у грудні 2020 22 дні; у січні 2021 19 днів; у лютому 2021 - 20 днів; у березні 2021 - 22 дні; у квітні 2021 22 дні; у травні 2021 - 18 днів; у червні 2021 - 20 днів; у липні 2021 22 дні; у серпні 2021 21 день; у вересні 2021 22 дні; у жовтні 2021 20 днів; у листопаді 2021 22 дні; у грудні 2021 22 дні; у січні 2022 19 днів; у лютому 2022 - 20 днів; у березні 2022 - 22 дні; у квітні 2022 - 20 днів; у травні 2022 20 днів; у червні 2022 20 днів; у липні 2022 - 21 день; у серпні 2022 22 дні; у вересні 2022 22 дні; у жовтні 2022 до дати ухвалення рішення суду 17 днів), розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку повинен становити 237 650,20 грн. (416,20 грн. х 571 робочий день).

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо визначення розміру відшкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України та вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування з огляду на наступне.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Тому має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відтак колегія суддів вважає, що обсяг відповідальності відповідача в розмірі 237 650, 20 грн не відповідає принципу співмірності із допущеним ним правопорушенням щодо недоплати позивачу винагороди за вислугу років у розмірі 20600 гри за період з 2017 по 2020 роки.

Оскільки кількість робочих днів, з яких здійснюється розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку утворилася в результаті довготривалого розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача значної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірним та може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

За таких обставин колегія суддів вважас справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за невиконання вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні позивача у сумі 25000 грн.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

Подібні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 646/3573/20 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 639/4085/20.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості по виплаті винагороди за вислугу років та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по виплаті надбавки за виконання обов`язків голови профспілкового комітету.

Щодо судових витрат

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач в даній категорії справ звільнений від сплати судового збору і його апеляційну скаргу задоволено частково, то виходячи з розміру задоволених вимог позивача з відповідача в дохід держави підлягає до стягнення 2102 грн судового збору, з яких 840,80 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 1261,20 грн. в апеляційному суді.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті винагороди за вислугу років в розмірі 20 600 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 000 грн. без урахування податків та обов`язкових зборів і платежів.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» в дохід держави 2102 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2023 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

Л.М. Дьомич