Справа № 758/9830/19 Головуючий в суді І інстанції Головчак М.М.
Провадження № 22-ц/824/1229/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бочкарьова Алла Володимирівна про розірвання договору довічного утримання (догляду),

ВСТАНОВИВ:

У липня 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 05 березня 2018 року між нею та її онукою відповідачкою було укладено Договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №272.

Зазначала, що відповідач з моменту укладання договору жодним чином не виконує свої обов`язки за договором, що проявляється в тому, що вона жодного разу не приїздила до неї, не телефонувала, не цікавилася станом здоров`я та потребами, не здійснювала догляду, не забезпечувала медичним обслуговуванням, побутовими послугами тощо. У зв`язку із чим, вона змушена було звертатися до своїх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які безпосередньо здійснюють догляд за нею, купують продукти харчування, лікарські засоби, підтримують чистоту у квартирі, у разі потреби допомагають здійснювати санітарно-гігієнічні процедури.

Вказувала, що вона потребує оперативного лікування, у зв`язку із низкою хронічних хвороб, серед яких, невправима післяопераційна вентральна грижа білої лінії живота. Відповідачка в свою чергу, відмовляється забезпечувати відповідним медичним обслуговуванням.

Позивач неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням приходити до місця її проживання, допомагати здійснювати гігієнічний догляд за нею, приносити їжу, ліки, допомагати з оплатою комунальних платежів та застерегла, що у разі не здійснення догляду за нею, вона має намір звернутися до суду за захистом своїх прав. Після таких застережень Відповідач час від часу перераховувала грошові кошти, проте, жодного разу не прийшла до неї задля здійснення особистої допомоги та/або догляду. Вона неодноразово просила Відповідача не здійснювати перерахування грошових коштів, а здійснювати догляд, проте, відповідні прохання залишилися без відповідного реагування.

На підставі викладеного, просила суд розірвати договір довічного утримання від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. реєстраційний номер 272.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання від 05 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою Аллою Володимирівною за реєстраціним номером 272 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції не врахував, що відчужувач за договором довічного утримання не визнана у встановленому законом порядку недієздатною, а тому не потребує догляду, та між сторонами погоджено лише надання матеріальної допомоги, крім того, факт відсутності допомоги з її боку не підтверджується жодними доказами.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами справи, а тому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Небилиці А.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому він вказує, що не зможе прибути в судове засідання, посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі, однак жодних доказів на підтвердження цього адвокатом не надано, а відтак колегія суддів відхиляє дане клопотання як необґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу алишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не підтверджено повне та належне виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання починаючи з 03 липня 2019 року, натомість позивачем підтверджено, що відповідач зі вказаного часу їх не виконує, не здійснює догляд та лікування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2018 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено Договір довічного утримання (догляду), який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №272.

Відповідно до пункту 1.1. розділу 1 Договору, за цим Договором Відчужувач передає у власність Набувача належний йому на праві приватної власності житловий будинок, літера А-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно. До складу житлового будинку входить вбиральня (літ. Д), загальна площа вказаного житлового будинку становить 47,8 кв.м., а житлова площа - 28,3 кв.м.

Пунктом 2.1. розділу 2 Договору передбачено, що за згодою Сторін обов`язок Набувача з надання Відчужувачу довічного утримання (догляду) визначається у вигляді:

- забезпечення належним медичним обслуговуванням;

- забезпечення необхідним одягом та взуттям;

- забезпечення продуктами харчування;

- забезпечення побутовими послугами.

Відповідно до пункту 2.5. розділу 2 Договору, до моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору Набувач передав Відчужувачеві, а Відчужувач отримав від Набувача суму в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. в рахунок майбутнього забезпечення Відчужувача.

Пунктом 2.2. розділу 2 Договору передбачено, що Набувач зобов`язаний в необхідному обсязі здійснювати довічне надання матеріального забезпечення та догляду ОСОБА_10 відповідно до пункту 2.1 цього договору, а Відчужувач, в свою чергу, відповідно до пункту 2.3. Договору має право вимагати від Набувача своєчасного та повного виконання обов`язків, передбачених цим Договором, а також, право розірвання Договору у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем обов`язків за цим Договором.

Відповідно до пункту 4.2. розділу 4 Договору, цей договір може бути розірваний за рішенням суду: - на вимогу Відчужувача, у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; - на вимогу Набувача.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду: «не усяке порушення договору, навіть якщо це прямо прописано у договорі, - є підставою для розірвання договору. Вирішуючи питання про розірвання договору в зв`язку з його невиконанням, - суд має враховувати права та інтереси обох сторін договору, з`ясувати, чи є порушення суттєвим для сторони, яка вимагає розірвання договору та чи не поставить розірвання договору у явно невигідне становище іншу сторону договору».

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання.

Істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Пунктом 2.1. розділу 2 Договору передбачено, що за згодою Сторін обов`язок Набувача з надання Відчужувачу довічного утримання (догляду) визначається у вигляді: забезпечення належним медичним обслуговуванням; забезпечення необхідним одягом та взуттям; забезпечення продуктами харчування; забезпечення побутовими послугами.

Порушення відповідачем вищенаведених умов договору довічного утримання, на думку колегії суддів, є істотними, оскільки сторона відчужувача була значною мірою позбавлена того, на що вона розраховував при укладенні договору: отримання довічного утримання (догляду), що полягає не лише в матеріальному забезпеченні, а й у наданні догляду.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не підтверджено повне та належне виконання своїх обов`язків за договором довічного утримання, а саме забезпечувати догляд та лікування відчужувача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відчужувач не визнана у встановленому законом порядку недієздатною, а тому не потребує догляду, оцінюються колегією суддів критично, позаяк вони суперечать умовам договору довічного утримання, який передбачає надання відповідачкою відповідного догляду, та не спростовують факт ненадання нею вказаного догляду.

Твердження апелянта про те, що між сторонами погоджено лише надання матеріальної допомоги, відхиляється колегією суддів як необґрунтоване, оскільки вони суперечить оскаржуваному договору та матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скаргизводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, та не можуть бути визнані такими, що спростовують законні та обґрунтовані висновки суду першої інстанції.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 липня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: