К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року місто Київ

справа № 757/18451/18-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/744/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Ільєвої Т.Г. від 29 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про стягнення пені в порядку захист прав споживачів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") про стягнення пені в порядку захист прав споживачів.

Позов мотивовано тим, що 4 серпня 2011 року між сторонами було укладено депозитний договір № SAMDN5727, відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти в сумі 1 500 доларів США для розміщення їх на депозитному рахунку.

4 грудня 2015 року Деснянський районний суд у місті Києві у справі № 754/4043/15-ц ухвалив рішення, яким стягнув з АТ КБ "Приватбанк" на користь позивача суму в кладу та нараховані відсотки.

Посилаючись на те, що вказане судове рішення було виконано відповідачем лише 9 лютого 2018 року, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню за кожен день

прострочення зобов`язання на підставі частини 5 статі 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року в сумі 426 721 грн. 50 коп.

В подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у якій зазначив, що окрім депозитного договору № SAMDN5727 від 4 серпня 2011 року, між сторонами також були укладені депозитні договори № SAMDN5587 від 4 серпня 2011 року (сума вкладу 1 500 доларів США) та № SAMDN6570 від 27 січня 2011 року (сума вкладу 1 809,28 доларів США).

Посилаючись на те, що грошові кошти за вказаними депозитними договорами також не були повернуті своєчасно, позивач просив стягнути з відповідача пеню за кожен день прострочення зобов`язання по всім трьом вкладам на підставі частини 5 статі 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за період з 12 квітня 2017 року по 12 квітня 2018 року в сумі 1 368 148 грн. 78 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді пені у розмірі 3 процентів за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договорами банківських вкладів, а саме: за договором № SAMDN5727 в розмірі 5 340 грн. 76 коп.; за договором № SAMDN5587 в розмірі 5 340 грн. 76 коп.; за договором № SAMDN6570 в розмірі 5 419 грн. 73 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з АТ КБ "Приватбанк" на користь держави судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем судового рішення про стягнення коштів за депозитним вкладом, позивач має право на стягнення пені, передбаченої частиною 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", за період з 12 квітня 2017 року по день повернення коштів - 8 лютого 2018 року, розмір якої визначається, виходячи з суми процентів за вкладом, що підлягали виплаті банком за використання вкладу. Врахувавши, що розмір неустойки значно перевищує збитки, суд зменшив її на підставі частини 3 статті 551 ЦК України до розміру нарахованих відсотків за банківськими вкладами.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ "Приватбанк", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5445/17, згідно яких споживчі правовідносини між вкладником та банком припиняються після дати розірвання депозитного договору. Оскільки позивач подавав заяву про розірвання депозитних договорів ще 3 лютого 2015 року, то у зв`язку із припиненням споживчих правовідносин відсутні підстави для стягнення пені, передбаченої частиною 5 статті 10

Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, позивач просив стягнути пеню, нараховану на тіло депозиту, однак суд на власний розсуд здійснив розрахунок пені, взявши базу нарахування проценти за вкладами, чим вийшов за межі позовних вимог.

Також судом безпідставно було прийнято заяву про збільшення позовних вимог, оскільки позивачем фактично змінено як предмет так і підстави позову, що є грубим порушенням процесуального закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Поданий представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки поданий поза межами встановленого судом строку для вчинення відповідної процесуальної дії.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник АТ КБ "Приватбанк" - Кобзар Ю.Б. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 4 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПриватБанк", яке в подальшому змінило назву на АТ КБ "Приватбанк", укладено договори банківського вкладу № SAMDN5727 та № SAMDN5587, відповідно до умов яких банком залучено в якості вкладу грошові кошти зі сплатою 7,5 % річних.

27 січня 2011 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN6570, за умовами якого банком залучено в якості вкладу грошові кошті зі сплатою 8,5 % річних.

3 лютого 2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк"із заявами про розірвання вищевказаних депозитних договорів та повернення депозитів разом із нарахованими процентами.

Вказані заяви залишені ПАТ КБ "ПриватБанк"без задоволення, після чого ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до Деснянського районного суду міста Києва.

4 грудня 2015 року Деснянський районний суд міста Києва у справі № 754/4043/15-ц ухвалив рішення, яким стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 1980,22 доларів США за договором банківського вкладу від 4 серпня 2011 року № SAMDN5727, з яких сума вкладу - 1 735,30 доларів США, не нараховані проценти з 4 серпня 2013 року по 4 серпня 2014 року - 130,15 доларів США, не нараховані проценти з 4 серпня 2013 року по 4 серпня 2014 року - 44,44 доларів США, не нараховані проценти з 6 лютого 2015 року до 15 жовтня 2015 року - 8 доларів США, три проценти річних за період із 4 серпня 2014 року до 5 лютого 2015 року - 26,53 доларів США, три проценти річних за період із 6 лютого 2015 року по 15 жовтня 2015 року - 35,80 доларів США. Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 1 980,22 доларів США

за договором банківського вкладу від 4 серпня 2011 року № SAMDN5587, з яких сума вкладу - 1 735,30 доларів США, не нараховані проценти з 4 серпня 2013 року по 4 серпня 2014 року - 130,15 доларів США, не нараховані проценти з 4 серпня 2013 року по 4 серпня 2014 року - 44,44 доларів США, не нараховані проценти з 6 лютого 2015 року до 15 жовтня 2015 року - 8 доларів США, три проценти річних за період із 4 серпня 2014 року до 5 лютого 2015 року - 26,53 доларів США, три проценти річних за період із 6 лютого 2015 року по 15 жовтня 2015 року - 35,80 доларів. Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 2 398,16 доларів США за договором банківського вкладу від 27 січня 2011 року № SAMDN6570, з яких сума вкладу - 2 104,58 доларів США, не нараховані проценти з 27 січня 2014 року по 27 січня 2015 року - 178,89 доларів США, не нараховані проценти з 27 січня 2014 року по 2 лютого 2015 року - 1,62 доларів США, не нараховані проценти з 6 лютого 2015 року до 15 жовтня 2015 року - 4,78 доларів США, три проценти річних за період із 27 січня 2014 року до 5 лютого 2015 року - 64,87 доларів США, три проценти річних за період із 6 лютого 2015 року по 15 жовтня 2015 року - 43,42 доларів. Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 у розмірі 2 696,33 доларів США, а також три проценти річних - 52,08 доларів США.

Рішенням апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, скасовано рішення Деснянський районний суд міста Києва від 4 грудня 2015 року в частині стягнення з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 трьох процентів річних за договором від 4 серпня 2011 року № SAMDN5727 за період з 4 серпня 2014 року по 5 лютого 2015 року у розмірі 26,53 доларів США; трьох процентів річних за договором від 4 серпня 2011 року № SAMDN5587 за період з 4 серпня 2014 року по 5 лютого 2015 року у розмірі 26,53 доларів США; трьох процентів річних за договором від 27 січня 2011 року № SAMDN6570 за період з 27 січня 2014 року по 5 лютого 2015 року у розмірі 64,87 доларів США та ухвалено нове рішення про відмову в позові в цій частині. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за депозитними договорами від 4 серпня 2011 року та 27 січня 2011 року змінено. Стягнуто з ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором депозиту від 4 серпня 2011 року № SAMDN5727 у розмірі 1 953,69 доларів США, за договором депозиту від 4 серпня 2011 року № SAMDN5587 - 1 953,69 доларів США, за договором депозиту від 27 січня 2011 року № SAMDN6570 - 2 333,29 доларів США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

АТ КБ "Приватбанк" виконало судові рішення у справі № 754/4043/15-ц 9 лютого 2018 року.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 9 липня 2020 року у справі № 922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц.

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін. Частиною другою статті 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом. Частиною третьою цієї статті визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета

або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 638/5172/17 зазначено, що позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц та від 12 жовтня 2022 року у справі № 723/1233/17.

З матеріалів справи відомо, що в квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені внаслідок прострочення виконання зобов`язання за депозитним договором № SAMDN5727 від 4 серпня 2011 року.

У січні 2019 року, тобто через 9 місяців, позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог у якій просив стягнути з відповідача пеню внаслідок прострочення виконання зобов`язання ще за двома депозитними договорами № SAMDN5587 від 4 серпня 2011 року та № SAMDN6570 від 27 січня 2011 року (том І а.с. 91-94).

Однак, подана позивачем заява про збільшення позовних вимог, незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою майнового характеру, яку було заявлено в позовній заяві.

Заява позивача про збільшення позовних вимог є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключало можливість прийняття до розгляду судом першої інстанції поданої позивачем заяви і остання мала бути повернута.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги АТ КБ "Приватбанк" щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права і доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення в частині стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованості у вигляді пені у розмірі

трьох процентів за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договорами банківських вкладів № SAMDN5587 в розмірі 5 340 грн. 76 коп. та № SAMDN6570 в розмірі 5 419 грн. 73 коп.

Щодо вимог про стягнення заборгованості у вигляді пені у розмірі трьох процентів за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договором банківського вкладу № SAMDN5727 від 4 серпня 2011 рокусуд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом частин 1, 4 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з частиною 1 статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини 1 статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до пункту 1 статті 2 до Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов кредитного договору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Згідно з частиною 5 статі 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

За змістом статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів"споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

У загальноприйнятому розумінні поняття "вартість послуги" - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням розширеного змісту поняття "послуга", прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" про захист прав споживачів слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору.

Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів".

Дійсний зміст приписів частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15).

Установивши, що банк несвоєчасно повернув позивачу грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN5727 від 4 серпня 2011 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача пені на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", базою нарахування якої визначив розмір процентів на суму вкладу і правомірно зменшив її розмір згідно частини 3 статті 551 ЦК Україна до суми не нарахованих процентів за банківським вкладом, що становить 5 340 грн. 76 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що здійснюючи розрахунок пені, суд вийшов за межі позовних вимог, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки виправлення помилки у розрахунках позивача та як результат часткове задоволення позовних вимог є процесуальним обов`язком суду і не може вважатися порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач подавав заяву про розірвання депозитних договорів ще 3 лютого 2015 року і за умовами договору банківського вкладу він вважається розірваним з 6 лютого 2015 року, а тому споживчі правовідносини між вкладником та банком припинені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5445/17) і підстави для стягнення пені відсутні, також не приймаються судом апеляційної інстанції.

Матеріали справи не містять доказів того, що після звернення позивача із вимогою про розірвання депозитного договору вона була погоджена банком. Більше того, депозитний вклад повернутий лише після ухвалення відповідних судових рішень, при цьому вимоги про розірвання вкладу в судовому порядку позивачем не висувалися. Таким чином, припинення зобов`язань за договором відбулося лише після виплати грошових коштів позивачу.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 зроблено правовий висновок, що набрання законної сили судовим рішенням про присудження до виконання стороною спору певного договірного зобов`язання в натурі або відшкодування стороною спору за його невиконання чи порушення відповідно до умов договору та законодавства не змінює суті цього зобов`язання. Тому немає жодних підстав вважати, що у разі присудження відсотків за договором банківського вкладу за рішенням суду таке зобов`язання виникає не з договору, а з рішення суду про задоволення вимог вкладника (пункт 102).

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що судом не було враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5445/17.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, щосудом допущено порушення норм процесуального права і відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованості у вигляді пені у розмірі трьох процентів за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договорами банківських вкладів № SAMDN5587 в розмірі 5 340 грн. 76 коп., та № SAMDN6570 в розмірі 5 419 грн. 73 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 заборгованості у вигляді пені у розмірі трьох процентів за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів" за договорами банківських вкладів № SAMDN5587 в розмірі 5 340 грн. 76 коп., № SAMDN6570 в розмірі 5 419 грн. 73 коп., скасувати.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 січня 2023 року.

Головуючий

Судді: