Справа № 523/1521/22
Провадження №2/523/144/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Мурманова І.М.,

за участю секретаря судового засідання Бєлік Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта», про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта», про стягнення кошів, звернувся адвокат Жмуд Олег Володимирович.

В обґрунтування позовних вимог представник зазначив, що 07.09.2021 року між ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ «Атланта» було укладено Договір № 56/11 про намір укласти угоду. Відповідно до п.1.1. та п.2.1. Договору Власник (відповідач) та Набувач (позивач) зобов`язалися в майбутньому укласти і нотаріально посвідчити Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві власності, а набувач у свою чергу зобов`язався сплатити власнику суму в гривні, яка еквівалентна 15 800 доларів США. Пунктом 2.5 Договору передбачено, що договір відчуження мав бути укладений не пізніше ніж 12.11.2021 року, та п.3.1. Договору, визнано, що власник мав забезпечити присутність всіх співвласників квартири у день укладення договору.

Позивачем, на виконання п.4.4. Договору, власнику майна було передано суму еквівалентну 1 100 доларам США. Разом з цим, договір відчуження укладено не було, натомість 12.11.2021 року було укладено Додаткову угоду до Договору, та позивачем було передано власнику суму еквівалентну 1 000 доларів США, та 26 500 грн., в рахунок належних платежів за майбутнім Договором. При цьому, договір купівлі-продажу укласти виявилось не можливим, з підстав перебування співвласника квартири в рейсі, за межами України.

На прохання повернути отримані кошти, власник майна відмовився, на прохання повернути кошти викладене в письмовому вигляді не відреагував. На підставі викладеного представник позивача просить: стягнути з відповідача на користь позивача 84 733 грн. та 3% річних, починаючи з 16.01.2022 року по день ухвалення рішення.

В ході розгляду справи позивач збільшила розмір позовних вимог, що пов`язано з офіційним курсом долару за курсом НБУ, на підставі чого представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі: 103 294, 06 гривень та 3 % річних на дату ухвалення судового рішення (а.с.134-135).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 лютого 2022 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на 10/50 частин квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 11 лютого 2022 року позову заяву прийнято до розгляду призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог.

Не погоджуючись з позовними вимогами, 12.09.2022 року (вх. № 16319) представник відповідача адвокат Бассараба П.А. подав відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.88-96).

Також, в ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено низку клопотань щодо заміни заходу забезпечення позову іншим, ухвалами суду заяви були залишення без задоволення. Ухвалу суду було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 12.12.2022 року (виділенні матеріали) ухвалу суду залишено без змін.

В останнє судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явились, разом з цим, 02.02.2023 року (вх. № 2972) надійшла заява представника позивача адвоката Жмуд Олега Володимировича щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також, до заяви представник надав розрахунок 3% річних згідно ст. 625 ЦК України (а.с.202).

Крім іншого, в наданій заяві представник позивача зазначив, що просить суд не приймати до уваги клопотання представника відповідача про відкладення слухання справи, оскільки подане клопотання не підтверджено жодними належними доказами, які б свідчили про перебування представника в іншому судовому засіданні. Також, зазначив та просив врахувати, що минуле судове засідання, яке було призначено на 28.11.2022 року було відкладено за заявою представника відповідача, з підтавав його зайнятості в іншому судовому процесі, доказів щодо перебування в іншому судовому засіданні, представником суду також надано не було.

Представник третьої особи: Товариства з обмеженою відповідальністю «Атланта» в судове засідання не з`явився, третя особа про час та місце слухання справи неодноразово повідомлялась про час та місце слухання справи, представник третьої особи про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

На підставі викладеного суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено, сторона позивача звернулась з заявою щодо розгляду справи за їх відсутності.

Клопотання представника відповідача про відкладення слухання справи з підстав зайнятості в іншому судовому засіданні судом до уваги не приймається, як таке що не підтверджено доказами, та розцінюється судом, як зловживання стороною відповідача своїми правами та обов`язками.

Відповідно до положення ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Звертаючи до суду з позовними вимогами про стягнення грошових коштів, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 103 294, 06 гривні та 3% річних, що згідно розрахунку станом на день розгляду справи становить 3 243,15 гривень. В обґрунтування позову позивач зазначила, що у вересні 2021 року між сторонами було укладено Договір № 56/11 про намір укладення угоди, п.2.5 цього договору було передбачено, що договір відчуження квартири мав бути укладений між Власником та Набувачем і нотаріально засвідчений не пізніше 12.11.2021 року. На визначену сторонами угоди дату, тобто на 12.11.2021 року договір укласти можливим не виявилось з підстав відсутності іншого співвласника, а тому, 12.11.2021 року між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору за умовами якої сторони погодили укласти договір до 15.01.2022 року. Однак, 15.01.2022 року укласти договір не виявилось можливим, крім іншого, було виявлено, що в квартирі самовільно було збільшено площу за рахунок збільшення балкону.

На письмову вимогу повернути грошові кошти відповідач відмовився, що стало підставою звернення суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 07.09.2021 року АН «Атланта» в особі Журкіна Є.В., з однієї сторони, ОСОБА_2 (власник) з другої сторони та ОСОБА_1 (набувач), з третьої сторони укладено договір № 56/11, предметом якого визначено, що Власник і Набувач зобов`язуються в майбутньому (в термін визначений в п.2.5 Договору) укласти і нотаріально посвідчити договір відчуження, згідно з яким Власник передає Набувачу у власність комунальну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить власнику на праві власності, а набувач в свою чергу сплатить Власнику ціну Об`єкта на умовах, передбаченим Договором. Відповідно до п. 2.1. ціна об`єкта узгоджена сторонами і становить 15 800 доларів США за офіційним курсом на день укладення та нотаріального посвідчення договору відчуження об`єкту. Також, даним Договором визначені обов`язки сторін (а.с.8-9).

Згідно Додаткової угоди до Договору № 56/11 про намір укласти угоду від 07.09.2021 року від 12.11.2021 року сторони уклали угоду про таке: Набувач, ОСОБА_1 , передала, а Власник ОСОБА_2 , прийняв в рахунок належних з набувача по договору відчуження об`єкта платежів, грошову суму забезпечувального платежу 1 000 доларів США, 26 500 гривень. Сума залишку об`єкта, яку набувач зобов`язується сплатити власнику в термін до 15.01.2022 року становить 12 700 доларів США (а.с.10).

Судом досліджується смс-листування та повідомлення про повернення коштів, згідно якого вбачається, що представник позивача адвокат Жмуд О.В., 24.01.2022 року звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти з підстав не виконання попереднього договору та того, що 15.01.2022 року не відбулось нотаріального посвідчення договору відчуження. Відповідно до повідомлення про повернення коштів представник просить повернути 1 100 доларів США, що були передані на виконання п.4.4. Договору № 56/11, та кошти отримані 12.11.2022 року у розмірі: 1000 доларів США та 26.500 гривень в рахунок платежів за майбутнім договором, який мав бути укладений 15.11.2022 року.

З досліджених судом документів судом встановлено, що між сторонами дійсно були укладені договори, за якими відповідач ОСОБА_2 , визначений як «власник» об`єкта нерухомості, разом з цим, судом також встановлено, що ОСОБА_2 , у вказаному об`єкті нерухомості належить 31/50 частки власності, тобто, ОСОБА_2 , не є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .

Судом досліджується відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача зазначає, що позиція відповідача є алегорією, в твердженнях позивача вбачається вибірковий підхід до окремих правових норм, трактування та тлумачення яких позивач здійснює на власну користь. Представник зазначає, що позивачем не доведено та не надано доказів того, що у визначений у договорі час відповідач, як власник не з`явився для нотаріального посвідчення договору.

Представник вказує, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором. Представник зазначає, що договором, а саме п.4.6 передбачено, що у разі, якщо договір відчуження об`єкту не буде укладений і нотаріально посвідчений внаслідок невиконання зобов`язання за Договором № 56/11 «забезпечувальний платіж» залишається у ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного представник зазначає, що укладення нотаріального договору не відбулось з вини позивача ОСОБА_1 , у зв`язку з цим, згідно п.4.6. Договору отримані кошти мають залишатись у власника. Крім іншого, представник зазначив, що на виконання п.4.5 Договору відповідач не отримував від позивача жодної обґрунтованої вимоги з обґрунтування невиконання (неналежного) виконання своїх зобов`язань за договором. У зв`язку з цим, всі зазначені обставини свідчать про те, що саме з вини позивача відбулось невиконання умов договору, та позивач не мала наміру створювати правові наслідки. З урахуванням викладеного представник зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, зводяться до власного тлумачення норм права та стосуються переоцінки доказів, а тому в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Отже, з огляду на досліджений судом відзив встановлено, що відповідач позовні вимоги не визнає, та зазначає, що отримані ним кошти поверненню не підлягають, оскільки являються завдатком, крім іншого нотаріальний договір не був укладений з вини самого позивача.

На час розгляду справи судом встановлено, що нотаріального договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна між сторонами не укладено, крім іншого, судом встановлено, що станом на жовтень 2022 року (клопотання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим) арешт накладений на 10/50 частин квартири, за твердженням представника відповідача порушує права та інтереси інших співвласників, що свідчить про те, що відповідач не є одноосібним власником квартири, при цьому попередній договір було укладеного від його імені особисто, з зазначенням «власник».

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами, який би за своєю формою та змістом відповідав закону.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України встановлено наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком. Так, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

На відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, у разі сплати авансу кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до додаткової угоди укладеної 12.11.2021 року до Договору № 56/11 зазначено ОСОБА_2 , прийняв від ОСОБА_1 , в рахунок належних з набувача по договору відчуження об`єкта платежів, грошову суму 1 000 доларів США 26 500 гривень. Сума залишку становить 12 700 доларів США.

Відносно доводів відповідача викладених у відзиві щодо не укладення договору з вини самого Набувача, тобто позивача у справі та відповідно відсутності правових підстав на повернення отриманих грошових коштів, та відсутності обґрунтованих вимог щодо невиконання зобов`язань, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 12.11.2021 року між сторонами було укладено Додаткову угоду, згідно якої вбачається, що 12.11.2021 між сторонами не було укладено основний Договір, посилання представника відповідача щодо не виконання зобов`язань саме позивачем не доведено, натомість судом встановлено, що Власник майна не є одноосібним власником об`єкта нерухомості. Відповідачем не надано суду достовірних доказів на підтвердження власних тверджень та не надано довіреності або іншої угоди, що надавала б можливість останньому діяти від імені інших співвласників нерухомості.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною четвертою статті 635 ЦК України передбачено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

З огляду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 13.02.2013 у справі № 6-176цс12 та від 25.09.2013 у справі №6-82цс13, підтриманий неодноразово Верховним Судом, в тому числі і в постановах від 28.08.2019 у справі № 128/1885/14-ц, твід 27.11.2019 у справі №520/6286/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 686/6823/14-ц, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції.

Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Згідно зі статтею 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 103 294, 06 гривні є авансом а не завдатком та підлягає поверненню.

Тобто, з урахуванням викладеного, будь-яких підстав утримувати аванс у продавця не існує, якщо попередній договір або договір про наміри укласти договір не було укладено у нотаріальній формі.

В даному випадку між сторонами було укладено договір про наміри лише у простій письмовій формі, що свідчить про не виникнення у сторін належним чином оформленого зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, судом встановлено, що між сторонами виникли лише наміри, які не були реалізовані, а тому сума авансу, яка передана позивачем на користь відповідача в розмірі 103 294, 06 гривні, підлягає поверненню.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 13,89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимог ЦПК України, всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті.

Таким чином, суд вважає, що позивач довела перед судом обставини позовних вимог, а доводи відповідача щодо не доведення позовних вимог, спростовані матеріалами справи, крім іншого обставини викладені у відзиві на позовну заяву не доведені стороною відповідача, саме лише посилання на невірне тлумачення норм прав зі сторони позивача не можу слугувати єдиною та безперечною підставою не доведення позовних вимог.

Крім іншого, позивачем заявлено вимогу щодо стягнення 3% річних в порядку передбаченому ст. 625 ЦПК України, з даного приводу суд виходить з наступного.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною 2 статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Слід зазначити, що стаття 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Саме таку правову позицію, висловила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 22 вересня 2020 року по справі № 918/631/19, провадження № 12-42гс20).

А тому, суд дійшов висновку, що позивач правомірно просить стягнути 3% річних згідно ст. 625 ЦПК України, та відповідно до наданого розрахунку, з урахуванням суми збільшення позовних вимог - 103 294,06 гривень, позивачем нараховані 3%, що становлять 3 243,15 гривень, які нараховані наступним чином: дата виникнення боргу 16.01.2022 року; дата ухвалення судового рішення: 02.02.2023 рік; кількість днів прострочи 382, що становить: 3 243, 15 гривень (а.с.202).

Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, судом встановлено, що 20.01.2022 року між ОСОБА_1 , та адвокатом Жмуд О.В., укладено Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 08/22, згідно якого визначено, що адвокат надає клієнту за плату професійну правничу допомогу, розмір якої, відповідно до п.п.4.3. сторони погодили 14 200 гривень.

Згідно квитанцій (а.с.182, 188) позивач сплатила послуги адвоката. Також, стороною позивача надано Акт виконаних робіт від 08.10.2022 року, відповідно до якого виконані роботи, з надання правничої допомоги становлять 14 750 гривень.

Враховуючи, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвоката на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт у суді, ціною позову та значенням справи для сторін, задоволенням позову, суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі: 14 200 гривень, що безпосередньо підтвердженні платіжними дорученнями, крім іншого, судом не приймається до уваги п.20 Акту виконаних робіт, оскільки судове засідання в режимі відеоконференції проведено не було, з підстав, що не залежали від суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 83 ч. 3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Третя особа письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог не надала, з будь-якими заявами на адресу суду не зверталась.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку щодо наявності підстав задоволення позовних вимог.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати по сплаті судового збору у розмірі: 992, 40 гривень.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 76-83, 133, 137, 141, 211, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 274, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 546, 570, 571, 610, 626, 628, 635 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Атланта», про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) грошові кошти (аванс) в розмірі: 103 294, 06 гривень та 3% річних в сумі: 3 243, 15 гривень, що загалом становить 106 537, 20 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , останнє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі: 14 200 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі: 992, 40 гривень, а всього стягнути витрат пов`язаних з розглядом справи в сумі: 15 192, 40 гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.02.2023 р.

Суддя: