Номер провадження: 22-ц/813/3527/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2022 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 10.01.2019 року у розмірі 17 179,75 грн.

В обґрунтування позову банк зазначив, що в жовтні 2017 року банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в акціонерному товаристві "Універсал Банк" опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms.

10.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, на підставі якої йому було відкрито поточний рахунок у гривні та встановлено кредитний ліміт. Підписавши вказану анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, умови яких він зобов`язується виконувати. Підписанням цієї анкети-заяви відповідач підтвердив, що він ознайомився та отримав вищенаведені примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення, а також погодився з тим, що банк в односторонньому порядку може як зменшувати так і збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, про що повідомляє його через мобільний додаток. Окрім того, відповідач просив вважати наведений зразок його власноручного підпису або його аналоги, у тому числі електронний/електронний цифровий підпис обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті йому в Банку. Відповідач засвідчив генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключом, яка буде використовуватися для накладення електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Відповідач підтвердив, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях та підтвердив, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися ним та/або банком з використанням електронного/удосконаленого електронного підпису. Крім того відповідач надав право АТ «Універсал Банк» здійснювати договірне списання коштів всіх його відкритих рахунків у АТ «Універсал Банк», без додаткових його розпоряджень, для погашення будь-яких його грошових зобов`язань перед АТ «Універсал Банк», що випливають з умов договору та/або будь-якого іншого договору, що укладений або буде укладений у майбутньому між ним та банком. Відповідно до умов кредитування, Банк на суму наданого кредиту нараховує відсотки, а у разі порушення відповідачем умов кредитування пеню та штрафи.

Відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 35 000 гривень на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Однак, користуючись коштами, відповідач почав допускати порушення умов кредитування у вигляді прострочення сплати щомісячного мінімального платежу, внаслідок чого вся заборгованість за кредитом стала простроченою. 29.03.2021 року позивач направив відповідачу повідомлення «пуш» про істотне порушення умов договору та про необхідність погасити суму заборгованості, проте відповідач не вчинив жодної дії на погашення заборгованості, у зв`язку з чим кредит 29.03.2021 року став у формі «на вимогу», відповідно до якої банк на залишок простроченої заборгованості нараховує неустойку, передбачену умовами договору.

У зв`язку з тим, що відповідач не вживає жодних дій по поверненню кредиту, позивач звернувся з цим позовом до суду, та просить стягнути з відповідача на свою користь 17 179,75 грн заборгованості, яка утворилася станом на 14.09.2021 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, АТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просило заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовами анкети-заяви визначено, що банк встановлює позичальнику кредитний ліміт на суму, яка вказана у додатку до договору. Однак, звертаючись до суду, банк не представив копії такого додатку, що унеможливлює встановити, який розмір кредитного ліміту було встановлено відповідачу. Крім того, позивачем не надано виписки з рахунку, з якої можна було б встановити факт користування відповідачем банківською карткою, рух коштів по рахунку, та розмір заборгованості. Крім того, анкетою-заявою не передбачено сплата відповідачем відсотків за користування кредитом та неустойки за порушення зобов`язань, а витяг з тарифів, в якому містяться умови кредитування не містить підпису відповідача. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивач безпідставно нараховував відповідачу відсотки, та списував внесенні відповідачем кошти або кредитний ліміт на їх погашення, чим штучно збільшував тіло кредиту.

Оскаржуючи рішення суду, АТ «Універсал Банк» було зазначено, що підписавши анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився, що вона разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, умови яких він зобов`язується виконувати. Окрім того, відповідач погодився, що всі наступні правочини, в тому числі підписання договорів, можуть вчинятися ним та банком з використанням електронного цифрового підпису та надав право АТ «Універсал Банк», без його розпоряджень, здійснювати договірне списання коштів з усіх його відкритих в АТ «Універсал Банк» рахунків, для погашення будь-яких його грошових зобов`язань перед АТ «Універсал Банк», що випливають з умов договору. Вказані положення відображені в п.6,10 власноруч підписаної відповідачем анкети-заяви. Сплата відсотків та неустойки передбачена Витягом з тарифів, підписаного відповідачем електронним цифровим підписом. За умовами тарифів, відповідач зобов`язаний був щомісяця сплачувати мінімальний платіж в розмірі та в термін, зазначені в мобільному додатку. При несплаті щомісячного мінімального платежу відповідач зобов`язаний сплатити неустойку. Тому висновки суду, що банк безпідставно нараховував відсотки та безпідставно здійснював списання внесених позичальником коштів чи кредитного ліміту на їх погашення є помилковими.

Що стосується ненадання позивачем доказів про рух коштів, то апелянт вказав, що, якщо суд мав певні сумніви щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин та наявності заборгованості у відповідача, він мав право витребувати ці докази у позивача, однак таким правом суд знехтував, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що в жовтні 2017 року банк запустив новий проект monobank, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank. Після перевірки кредитної історії на платіжних картках monobank за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю цього проекту є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно, без відділень. Попередня ідентифікація відбувається за допомогою завантаження копії паспорта та РНОКПП в мобільний додаток, а видача платіжної картки після верифікації фізичної особи здійснюється або у точці видачі, або спеціалістом банку, що виїжджає за адресою, зазначеною клієнтом. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови обслуговування рахунків фізичної особи в акціонерному товаристві "Універсал Банк" опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms.

Звертаючись з позовом до суду, позивач вказував, що такою послугою користувався ОСОБА_1 , однак допускав порушення щодо сплати щомісячних платежів за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим вся заборгованість за кредитом стала простроченою, внаслідок чого на залишок простроченої заборгованості відповідачу було нараховано неустойку, передбачену тарифами договору.

На підтвердження того, що між сторонами існують кредитні правовідносини і за відповідачем існує заборгованість за наданим кредитом, позивач надав до суду розрахунок заборгованості, Витяг з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, Умови і правила обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів, Витяг з Тарифів, копії паспорту та коду відповідача та анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, підписану власноруч ОСОБА_1 .

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, вказаних документів не достатньо для висновку про отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними та допущення прострочень платежів.

Так, АТ «Універсал Банк» не надало жодних доказів про відкриття відповідачу банківського рахунку, про рух коштів по даному рахунку, про встановлення розміру кредитного ліміту, про зміну розміру кредитного ліміту, якщо таке мало місце, оскільки за умовами анкети-заяви банк в односторонньому порядку може як зменшувати так і збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту, від якого залежить розмір щомісячної сплати відповідачем відсотків та сплата неустойки за порушення зобов`язань.

Оскільки таких доказів позивач не надав, суд не міг перевірити правильність нарахованої банком заборгованості.

Оскаржуючи рішення першої інстанції, АТ «Універсал Банк» вказує про те, що районний суд, якщо мав певні сумніви щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин та наявності за відповідачем заборгованості, не був позбавлений права витребувати необхідні докази у позивача, однак таким правом знехтував.

Однак, колегія суддів звертає увагу апелянта, що суд витребує докази на підставі клопотання учасника справи, коли він не може самостійно надати відповідні докази (ч.1 ст.84 ЦПК України). Окрім того, відповідно до положень ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскільки розгляд цієї справи не пов`язаний з обставинами, наведеними в ч.2 ст.13 ЦПК України, суд не мав обов`язку втручатися у доведення позивачем своєї позиції.

Відповідно до ст..12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності один з основних принципів цивільного судочинства, а забезпечення змагальності одне з головних завдань судової реформи. Цей принцип створює необхідні умови для виявлення всіх обставин, що мають суттєве значення для справи, та винесення обґрунтованого рішення. Цивільний процес є змаганням осіб у доведенні перед судом своєї позиції (наявності порушеного права чи інтересу, що потребує захисту, або його відсутності). Принцип змагальності передбачає, що учасники справи, якщо вони прагнуть отримати сприятливе рішення для себе чи осіб, на захист прав яких пред`явлений позов, зобов`язані повідомити всі суттєві для справи юридичні факти, пред`явити докази, здійснити інші процесуальні дії, що мають переконати суд у правоті цієї сторони. Сутність принципу змагальності полягає у тому, що кожна зі сторін пред`являє свої докази позивач в обґрунтування своїх вимог, відповідач в обґрунтування заперечень щодо них чи визнання вимог, а суд аналізує їх та робить свої висновки. Процесуальна рівність сторін виступає умовою реалізації принципу змагальності, оскільки змагатися у відстоюванні своїх прав та інтересів сторони можуть лише в однакових правових умовах. З іншого боку, принцип процесуальної рівноправності сторін забезпечується змагальною формою судочинства, яка надає їм можливість в рівній мірі «змагатись» перед судом. Змагальність у цивільному судочинстві полягає в такому: 1) дії суду залежать від вимог позивача й заперечень відповідача, суд вирішує справу в обсязі заявлених сторонами вимог; 2) можливість вільного використання сторонами засобів доказування; 3) можливість для сторін брати участь у розгляді справи особисто або через представника; 4) кожна сторона самостійно доводить факти, що є обґрунтуванням її вимог і заперечень. ЄСПЛ також визначає, що принцип змагальності процесу полягає в тому, що кожна сторона має бути наділена правом відповісти на зауваження або документи, надані опонентом. Так, згідно ЦПК позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві (ст. 175 ЦПК), позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ст. 177 ЦПК). Відповідач викладає заперечення проти позову у відзиві, до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем (ст. 178 ЦПК). Позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення у відповіді на відзив (ст. 179 ЦПК). В свою чергу відповідач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення у запереченні (ст. 180 ЦПК). Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. До «випадків, встановлених цим Кодексом», про які мова йде у ч. 3 коментованої статті та ч. 1 ст. 81 ЦПК віднесено підстави звільнення від доказування, які перелічені у ст. 82 ЦПК (див. коментар). Принцип змагальності, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, є невід`ємною частиною «права на суд». Вимога «змагальності» процесу відповідно до ст. 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду. Крім того, невід`ємною частиною «права на суд» є право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом («Екбатані проти Швеції», п.п. 24-33); право на ефективну участь («T. та V. проти Сполученого Королівства», п.п. 83-89). Стаття 6 Конвенції, головним чином, служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами («Каралевічус проти Литви») (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.06.2016 р. у справі № 6-1151цс16). Цей принцип передбачає реальне покладення обов`язку з доказування обставин, що мають значення для справи, на сторін. А у випадку невиконання цього обов`язку чи у випадку неактивності у процесі, сторона може зазнати негативні наслідки у вигляді несприятливого для неї рішення. Суд в силу принципу змагальності не повинен збирати докази самостійно. Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (див. коментар до ст. 81). Неактивна діяльність суду в процесі спонукає сторони до активної процесуальної поведінки, що слугує справедливому, своєчасному та неупередженому вирішенню цивільних справ. Саме на сторони покладається відповідальність за повноту фактичного матеріалу, цим досягається мета держави якнайменше втручатися у сферу інтересів осіб та надається сторонам широке коло можливостей захищати свої права та інтереси.

На підставі наведеного, суд робить висновок, що саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, то він має знати норми процесуального права.

Разом з тим, позивач звертаючись з позовом до суду, одночасно подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому підтримав свої позовні вимоги та вказав, що ним надано всі необхідні докази для розгляду справи, будь-які клопотання чи заяви з його боку відсутні, та він не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку (а.с.01).

Таким чином позивач надав згоду і не заперечував розглядати його позов за його відсутності на підставі поданих ним документів, наголошуючи, що всі документи, які необхідні для розгляду справи ним додані до позовної заяви.

За таких обставини, процесуальні порушення зі сторони суду відсутні.

Звертаючись вже до суду апеляційної інстанції, позивач надав виписку про рух коштів за кредитним лімітом відповідача, як новий доказ, з метою доведення користування коштами банку відповідачем.

Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Представник АТ «Універсал Банк» не надав докази неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від банку. Навпаки, банк в клопотанні до позовної заяви наголошував на тому, що всі документи, які необхідні для розгляду справи є в матеріалах справи.

За таких обставин, суд не може давати оцінку доказу, який не досліджувався судом першої інстанції і відсутність якого, через недбалість позивача, стала однією з підстав відмови у задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено обов`язку відповідача по сплаті відсотків за користування кредитними коштами та неустойки за порушення зобов`язань, оскільки представлений позивачем Витяг з Тарифів, в якому містяться умови кредитування: щомісячний платіж, проценти, штрафи, пеня, не містить ні прізвища, ім`я та по-батькові відповідача, ні дати підписання витягу відповідачем, ні самого підпису відповідача, як фізичного так і цифрового. Фактично позивач надав до суду встановлений банком зразок з тарифів призначений для всіх споживачів, який не містить анкетних даних відповідача, його підпису та дати. Колегія суддів не заперечує, що відповідно умов анкети-заяви відповідач може укладати правочини з банком з використанням електронного цифрового підпису та що банк може списувати кошти з його рахунку на погашення інших платежів передбачених умовами договору, (наприклад процентів), однак доказів, що відповідач погодився з тарифами банку, вказаними у представленому суду Витязі, шляхом накладення цифрового підпису, позивач не надав.

За таких обставин, підстав для задоволення апеляційної скарги за наведених апелянтом обставин не має.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Таким чином, оскільки Витяг з Тарифів не був підписаний відповідачем ані фізично ані в електронній формі (принаймні таких доказів позивач не надав), доводи апеляційної скарги, що сторони погодили між собою розмір процентної ставки та розмір неустойки є безпідставними.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 24.01.2023 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова