ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року

м. Харків

справа №638/17110/19

провадження № 22-ц/818/85/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Яцина В.Б.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2021 року ухваленого у складі судді Подус Г.С.

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування у із незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ( надалі Квартира).

Позов обгрунтований тим, що позивач набув право власності на 1/2 частину Квартири за результатами проведення публічних торгів від 13.10.2011 з реалізації лота №1 в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-1254/09 виданого на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди у розмірі 82 535 грн 42 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.10.2011 у цивільній справі № 2 - 2788/2011 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Версус» в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Версус», ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави у розмірі 205 160 грн 64 коп було накладено арешт на грошові кошти, нерухоме та рухоме майно, яке належить ОСОБА_4 шляхом заборони укладення угод стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження.

19.06.2014 Дзержинським районним судом міста Харкова за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину Квартири та знятий арешт зстосований ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.10.2011 року у цивільній справі № 2-2788/2011.

При цьому рішенням реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації права власнос ті на частину Квартири, оскільки згідно з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявні активні реєстраційні записи про право власності на вказану квартиру за іншою особою.

13.11.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір про визначення розміру часток, відповідно до якого сторони володіючи на праві спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_1 визначили рівними частки в зазначеній квартирі, що становлять по 1/2 для кожного з них.

13.11.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_7 зазначену частку квартири.

23.11.2013 між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_2 зазначену частку квартири.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.08.2016 по справі № 638/19218/15 визнано недійсним договір про визначення розміру часток у праві власності на Квартиру укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що відповідачка знала, що частина Квартири була продана на прилюдних торгах та належить йому, проте для збереження права власності на частину Квартири за її родиною здійснила разом із чоловіком маніпулятивні дії щодо відчуження спірного майна. Тому ОСОБА_2 є недобросовісним набувачем та відповідно вищевказане майно може бути витребувано у неї на користь належного власника.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 із незаконного володіння 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Судове рішення мотивовано тим, що позивач довів що правомірно набув право власності на спірне майно та обраний ним спосіб захисту права власності є ефективним. Оскільки задоволення вимоги в частині витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав дійсного власника майна.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду є незаконним, оскільки викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи; судом неправильно застосовані норми матеріального права. Зауважує, що у позивача відсутні оригінали документів, на які він посилається, зокрема оригінал протоколу №20/0028/11 проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, зазначені торги було проведено з порушенням встановленої процедури. Тому вважає, що нотаріальна дія проведена на підставі Акту, складеного державним виконавцем, якого не було надано суду, є нікчемною.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що 13.10.2011 в рамках примусового виконання виконавчого листа № 2-1254/09 виданого на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова по справі про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди у розмірі 82 535 грн 42 коп відбулись публічні торги з реалізації майна 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 житловою площею 29, 30 кв.м, загальною площею 51, 80 кв.м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.02.1996 ( надалі Квартира) ( а.с. 101) .

За результатами проведення публічних торгів від 13.10.2011 з реалізації лота №1 1/2 частини Квартири переможцем став ОСОБА_1 , що підтверджується даними копії протоколу № 20-0028/11 від 13.10.2011 проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна, що належить ОСОБА_4 . Ціна продажу 62 300 грн ( а.с. 104).

Відтак позивач набув право власності на 1/2 частину квартири за вищенаведеною адресою, що підтверджується свідоцтвом, виданим приватним нотаріусом ХМНО від 12.12.2011 та зареєстрованого в реєстрі за № 4882 ( а.с. 10).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 19.06.2014 у справі № 638/15517/13 ц було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та зняття арешту з 1/ 2 частини Квартири, яка була придбана з прилюдних торгів.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 травня 2020 року зазначене рішення суду було скасовано та у задоволені позову відмовлено. Підставою скасування рішення суду стало те, що на час вирішення справи по суті спірна частина Квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу № 1000 від 23.11.2013 належить ОСОБА_2 , яка до уачасті у справі долучена не була ( а.с. 77 79) .

Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно № 181744103 від 20.09.2019 ОСОБА_2 є власницею частини Квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29.02.1996, виданого комісією приватизації житлового фонду ВО « ХЗЕА» та власницею частини Квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу № 1000 від 23.11.2013 ( а.с. 15 17).

За змістом копії заочного рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 31.08.2016 по справі №638/19218/15 ц судом встановлено що 13.11.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір про визначення розміру часток, відповідно до якого сторони володіючи на праві спільної сумісної власності Квартирою визначили рівними частки в зазначеній квартирі, що становлять по 1/2 для кожного з них.

13.11.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки Квартири відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_7 зазначену частку Квартири.

23.11.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки Квартири.

За результатами розгляду справи №638/19218/15 ц договір про визначення розміру часток від 13.11.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 визнано недійсним. У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі продажу від 23.11.2013, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що договір про визначення розміру часток від 13.11.2013, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено з порушенням вимог ст.215 ЦК України, тому спірне майно може бути витребувано від набувача з підстав передбачених ч.2 ст.388 ЦК України ( а.с. 12 14).

Судова колегія вважає що суд правильно встановив характер правовідносин, предметом яких є захист права власності ОСОБА_1 на частину Квартири та застосував до них вимоги закону що їх регулюють.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно статті 650 Цивільного кодексу України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, що встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

З огляду на викладене, визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам та для правильного застосування норм права у цьому випадку при розгляді заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння є дослідження правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на частину Квартири.

Судом досліджено надані на виконання ухвали суду 10.12.2020 року копії Акту державного виконавця про проведені публічні торги (аукціон), а також відповідний протокол №20-0028/11 про проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності вчиненого за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил їх проведення.

Вищезазначене узгоджуєтьсая з позицією Верховного Суду України викладеної в постанові № 344/2483/18 від 11 серпня 2021 року.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Матеріали справи не містять даних, що зазначені прилюдні торги були визнанні судом недійсними, а тому апеляційний суд не може самостійно визнати їх не дійснимми та вийти за межі позовних вимог,а апелянт не позбавлений можливості звернутися до суду з вказаним позовом.

З огляду на зазначене судова колегія погоджується з висновком суду про те, що на час набуття ОСОБА_2 права власності на частину Квартири (23.11.2013 року) позивач був її належним власником, оскільки набув право власності на підставі прилюдних торгів від 13.10.2011, результати яких ніким не оскаржувались. Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова, що було підставою для видачі виконавчого листа № 2-1254/09 на виконання якого були проведені вищезазначені прилюдні торги також не скасовано.

Статтею 387 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Судова колегія вважає, що суд повно та всебічно встановив обставини порушення права власності позивача на спірне нерухоме маіно, правильно застосував до спірних правовідносин вимоги ст.. 388 ЦК України і та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що не надано оригіналів документів жодним чином не спростовує висновків суду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Враховуючи, що апеляційна скарга залишена без задоволення, судові витрати між сторонами не розподіляються

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б.Яцина