Справа № 461/2104/22 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/2209/22 Доповідач в 2 інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача Кравець В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерно-комерційного банку «Львів», третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №12302/003/2020 від 20.11.2020 року, укладений між нею та акціонерним товариством Акціонерно-комерційним банком (далі АТ АКБ) «Львів», в частині пунктів 3.2, 3.3 договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 20.11.2020 року між нею та АТ АКБ «Львів» укладено кредитний договір №12302/003/2020, відповідно до якого їй надано кредит у розмірі 100000 грн. на строк до 19.11.2023 року. Відповідно до пункту 3.2 договору, процента ставка за користування кредитними коштами становить 54%, позаяк, згідно з пунктом 3.3 договору, загальна вартість кредиту становить 207027,75 грн., а реальна процентна ставка 69,59%.

Як на підставу недійсності кредитного договору позивач посилається на те, що кредитний договір був укладений нею у зв`язку з тяжкою хворобою матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за якою вона здійснювала догляд. У зв`язку з цим, кредитний договір був укладений нею на вкрай невигідних умовах: з реальною процентною ставкою 69,59 % та загальною вартістю кредиту 207027,75 грн., а отже, їй необхідно повернути банку вдвічі більшу суму від отриманого кредиту.

Зважаючи на те, що договір було укладено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, просила позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вказує, що уклала кредитний договір з АТ АКБ «Львів» під впливом тяжкої для неї обставини у зв`язку з тяжкою хворобою матері та під впливом ризику втрати матері, і на вкрай невигідних умовах, однак, суд цього не врахував.

Зазначає, що не маючи економічної освіти, не в змозі була прочитати та зрозуміти договір в усьому його обсязі з додатками, розрахунками і специфічною термінологією, лише тепер усвідомила дійсний зміст договору щодо реальної процентної ставки.

Додає, що судом не було заслухано третю особу ОСОБА_2 , який виступив поручителем за кредитним договором, при цьому, рішення суду стосується його прав, свобод та інтересів.

Вказує, що суд змінив предмет позову на «споживчий» замість кредитний і таким чином дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позову.

21.11.2022 року АТ АКБ «Львів» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.11.2020 року між ОСОБА_1 та АТ АКБ «Львів» укладено кредитний договір №12302/003/2020, відповідно до умов якого позивач отримала кредитні кошти у сумі 100000 грн.

Відповідно до п.1.1. кредитного договору, банк зобов`язується надати у власність позичальника грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом.

Згідно з п.1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику на поточні потреби, які не пов`язані з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п.3.2. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку фіксовану проценту ставку у розмірі 54% річних.

У пункті 3.3 кредитного договору вказано, що загальна вартість кредиту становить 207027,75 грн., а реальна річна процента ставка 69,59%.

Відповідно до п.3.9 кредитного договору, при незгоді позичальника з пропозицією банку щодо зміни розміру процентної ставки та /або не підписанні позичальником додаткового договору відповідно до пункту 3.8 цього договору, позичальник зобов`язаний впродовж 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку повністю повернути суму кредиту та сплатити відсотки за користування ним, нараховані на день повернення кредиту.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними пунктів 3.2, 3.3 кредитного договору, позивач покликалась на те, що оспорюваний договір укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК), зокрема, у зв`язку з тим, що її мати тяжко хворіла.

В підтвердження зазначених обставин позивач долучила виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що остання страждає на забій правого кульшового суглобу, потребує домашнього та стороннього догляду, хвора лежача (а.с.4).

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 16 вересня 2021 року у справі №404/8483/15-ц, за змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення у судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак, з аналізу цієї норми випливає, що це, насамперед, ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року за наслідкам розгляду цивільної справи № 507/1084/17.

З урахуванням вказаних висновків Верховного Суду та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору вбачається, що останній містить інформацію про суму кредиту, про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку. ОСОБА_1 була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом на договорі, а відтак, при укладенні такого вона діяла свідомо і повністю розуміла природу договору, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Наведені нею обставини укладення оскаржуваного договору, пов`язані з хворобою матері, не можуть бути підставою для застосування статті 233 ЦК України, з огляду на недоведеність того, що за відсутності тяжкої обставини договір було б вчинено на інших умовах.

Окрім того, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якої у п. 6 встановлено діагноз: забій правого кульшового суглобу, а у лікувальних рекомендаціях зазначено, що потребує домашнього та стороннього догляду, хвора лежача, датована 28.11.22, тобто більше як через два роки після укладення 20.11.2020 року кредитного договору №12302/003/2020 (а.с.4).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені ОСОБА_1 обставини, які за її твердженням спонукали до укладення оспорюваного договору, не можуть вважатися тяжкими й такими, які б спонукали її до укладення правочину на вкрай невигідних для неї умовах.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладення нею оспорюваного договору за наявності тяжкої обставини, що спонукала її до вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним пунктів 3.2, 3.3 кредитного договору.

Покликання апелянта на те, що суд повідомив та не заслухав третьої особи ОСОБА_2 , права якої зачіпаються безпосередньо, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом вживались заходи щодо його повідомлення про час та місце розгляду справи, проте, як стверджує позивач, останній перебуває на фронті.

Інші доводи апеляційної скарги, за встановлених обставин, не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору.

Таким чином, суд правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 03 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич