Дата документу 31.01.2023 Справа № 336/1550/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/1550/21Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Пр. № 22-ц/807/323/23Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Полякова О.З., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 1300,00 грн. на відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої йому внаслідок протиправної бездіяльності слідчого відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП у Запорізькій області, 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1990,95 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з поданням цього позову.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 07 серпня 2015 року він по службі «102» повідомив співробітників Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області про те, що 07 серпня 2015 року у м. Запоріжжя приблизно о 10 год. 50 хв. невідомі особи нанесли йому тілесні ушкодження. Того ж дня слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Пінчуком С.О. від нього була прийнята заява про вчинення вказаного кримінального правопорушення, в якій він просив притягнути до кримінальної відповідальності гр. ОСОБА_2 та його друга, які нанесли йому тілесні ушкодження.

Відомості про дане кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, 08 серпня 2015 року внесено до ЄРДР за №0003335. Того ж дня, ОСОБА_1 на ім`я слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ (на цей час ВП №ЗЗРУП) ГУМВС України в Запорізькій області Пінчука С.О. була подана заява про залучення його до провадження як потерпілого. Досудове розслідування за вказаним кримінальним правопорушенням здійснювалося слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Зайцевим С.С. У зв`язку з бездіяльністю слідчого, невиконання судового рішення про розгляд клопотань для здійснення слідчих дій, внесення у офіційні документи завідомо невірних відомостей за ініціативою ОСОБА_1 старший лейтенант поліції ОСОБА_3 був відсторонений від здійснення слідства, досудове розслідування кримінального провадження було доручено слідчому Шевченковского ВП ДВП ГУНП в Запорізької області лейтенанту Арзуманян Д.Н.

З 02 серпня 2018 року по 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого СВ Шевченківського ВП (на цей час ВП №3) Дніпровського ВП (на цей час ЗРУП) ГУНП в Запорізькій області лейтенанта поліції Арзуманян Д.Н. із сьома письмовими клопотаннями про проведення слідчих дій.

Проте, до 31 липня 2018 року слідчий СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області лейтенант Арзуманян Н.Д. жодного клопотання не розглянув, жодних процесуальних дій не вчинив, чим допустив бездіяльність. Станом на 10 вересня 2018 року слідчим Чайкіну В.В. як заявнику відповіді за жодним із семи клопотань не було надано.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Савеленко О.А. (т.с. 1 а.с. 16). Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 17) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У квітні 2021 року від відповідача ГУНП в Запорізькій області надійшло клопотання про закриття провадження у цій справі (т.с. 1 а.с. 26-27).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року (суддя Савеленко О.А. т.с. 1 а.с. 61-63) провадження у цій справі закрито.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Поляков О.З., судді Крилова О.В., Кухар С.В., т.с. 1 а.с. 124-130) апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цій справі задоволено частково, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року про закриття провадження у цій справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Галущенко Ю.А. (т.с. 1 а.с. 149).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 150) дану справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року (т.с. 1 а.с. 180-190) позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 199-201) просив рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та винести постанову, якою стягнути з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 1300,00 грн. на відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої йому внаслідок протиправної бездіяльності слідчого відділу поліції №3 Запорізького районного управління поліції ГУНП у Запорізькій області, 2000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1990,95 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу щодо звернення з цим позовом; стягнути з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 2010,00 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу щодо звернення з цією апеляційною скаргою та 1990,95 грн. витрат на правову допомогу щодо звернення з апеляційною скаргою про закриття позовної заяви; справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні без повідомлення (виклику) сторін.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Кочеткову І.В., суддів Дашковську А.В. та Кримську О.М. (т.с. 1 а.с. 223). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі відкрито 13 січня 2022 року (т.с. 1 а.с. 224), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 225).

Відповідачі - ГУНП в Запорізькій області (т.с. 1 а.с. 231-235) та Державна казначейська служба України (т.с. 1 а.с. 242-245) подали апеляційному суду відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2022 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Кочеткова І.В., судді Дашковська А.В., Кримська О.М., т.с. 1 а.с. 255-258) апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасовано, провадження у справі закрито; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2022 року (т.с. 2 а.с. 119-126) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2022 року у цій справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

01 листопада 2022 року дана справа надійшла до Запорізького апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 130). В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Полякова О.З. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 131).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 132) дану справу прийнято до провадження та призначено до нового апеляційного розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України

Оскільки, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому розмірі, є майновою вимогою.

В силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Також, позивач ОСОБА_1 також у своїй апеляційній скарзі наполягав на розгляді цієї справи апеляційним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (п. 12 апеляційної скарги т.с. 1 а.с. 201).

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники цієї справи при новому розгляді цієї справи апеляційним судом не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача.

Однак, за змістом ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

В силу вимог ст. 36 ч. 4 ЦПК України …рішення …судді в інших справах…не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1), змінити рішення (п. 2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Крім того, в силу вимог ст. 417 ч. 1 ЦПК України вказівки Верховного Суду, що містяться в постанові у цій справі (т.с. 2 а.с. 119-126), є обов`язковими для врахування апеляційним судом при новому апеляційному перегляді цієї справи.

Встановлено, що суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі у повному обсязі, правильно керувався ст.56, 129 Конституції України, ст.ст.23, 1166, 1167, 1172, 1174, 1176, 1177 ЦК України, ст. ст.12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 280, 284, 353, 355 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Встановлено, що у провадженні ВП № 3 ЗРУ ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 0003335 від 08 серпня 2015 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за фактом завдання потерпілому ОСОБА_1 тілесних ушкоджень.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2018 року у справі № 336/3743/16-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Арзуманян Д.Н. щодо нерозгляду клопотань, поданих 02, 05 та 08 серпня 2018 року та неповідомлення про результати розгляду цих клопотань у кримінальному провадженні № 0003335 від 08 серпня 2015 року, за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України задоволено частково, зобов`язано слідчого (слідчих) Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, яким доручено здійснення досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, розглянути клопотання ОСОБА_1 та сповістити заявника про результати їх розгляду.

Отже, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області Арзуманян Д.Н. під час досудового розслідування кримінального провадження, у якому ОСОБА_1 є потерпілим.

Однак, в частині вирішення питання відшкодування моральної шкоди, завданої органами поліції внаслідок порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотань потерпілого ОСОБА_1 , поданих 02, 05 та 08 серпня 2018 року, та неповідомлення про результати розгляду цих клопотань, а також через необхідність витрачання додаткових зусиль щодо відновлення його порушеного права щодо об`єктивного розслідування кримінального правопорушення, суд першої інстанції помилково зазначав, що існує судове рішення, яке набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Позивачем не доведено, що його моральні страждання продовжують тривати через порушення посадовими особами ГУНП його прав.

Оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі 202/1261/19 (провадження № 61-10522св20).

Тому, суд першої інстанції, правильно відмовляючи у задовленні позову позивача у цій справі по суті в частині стягнення моральної шкоди, разом із тим, помилково посилався додатково на те, що вже має місце судове рішення ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Оскільки, ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підстави для закриття провадження у цій справі у частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні, так як у лютому 2020 року ОСОБА_1 в іншій справі звернувся до суду з позовом до ГУНП в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, який під час розгляду справи уточнив.

Позивач свій позов обґрунтовував тим, що 07 серпня 2015 року він повідомив Шевченківський РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області про нанесення йому 07 серпня 2015 року тілесних ушкоджень.

Того ж дня ним була подана заява про вчинення цього кримінального правопорушення, яка була прийнята слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Пінчуком С.О.

В цій заяві ОСОБА_1 зазначав, що тілесні ушкодження на АДРЕСА_1 йому нанесли відомі йому особи, яких просив притягнути до кримінальної відповідальності.

Відомості про це кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, 08 серпня 2015 року внесено до ЄРДР за № 00003335, та того ж дня ним подана заява про залучення його до провадження як потерпілого і відповідно допитано як потерпілого.

З 02 серпня 2018 року до 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 як потерпілий звертався до слідчого з клопотаннями у кримінальному провадженні про проведення слідчих (розшукових) дій та прийняття процесуальних рішень, які залишились слідчим без відповідного реагування.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2018 року у справі № 336/3743/16-к була частково задоволена скарга ОСОБА_1 на таку бездіяльність слідчого, зобов`язано слідчого розглянути клопотання ОСОБА_1 та сповістити його про результати їхнього розгляду.

28 серпня 2018 року ОСОБА_1 до Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області було подано копію ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від № 336/3743/16-к та чергові клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій на які станом на 29 січня 2019 року відповіді слідчим не надано.

Посилаючись на те, що досудове розслідування за фактом його побиття триває більше чотирьох років, бездіяльністю органів поліції при виконанні ними своїх повноважень йому завдана моральна шкода, яку ним оцінено у 15000 грн., ОСОБА_1 просив стягнути з ДКСУ на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 15000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2150 грн, матеріальні збитки, понесені під час досудового розслідування у розмірі 2450 грн., та 432 грн. витрат, пов`язаних з підготовкою цивільної справи до розгляду.

Крім того, відповідно до змісту уточненої позовної заяви ОСОБА_1 , поданої ним в межах іншої справи № 336/1068/20, копія якої міститься в матеріалах справи (т.с. 1 а.с. 172-179), позивач зазначав, що ця позовна заява подається про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином за частиною другою статті 382 КК України, вчиненої слідчим Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Маковецькою І.А. при розслідуванні кримінальної справи за № 00003335 від 08 серпня 2015 року до ГУНП у Запорізькій області.

У цій справі, що переглядається на теперішній час в апеляційному порядку, позивач просив відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок протиправної бездіяльності саме слідчим СВ ВП № 3 ЗРУ ГУНП в Запорізькій області Арзуманян Н.Д.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2018 року у справі № 336/3743/16-к (пр. № 1?кс/336/1439/2018) (а.с. 13-15) встановлено, що на час розгляду скарги ОСОБА_1 (серпень 2018 року) слідча Арзуманян Д.Н. вже не працювала у Шевченківському ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, а кримінальне провадження не передано іншому слідчому.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на це, помилково встановивши, що це судове рішення є таким, що ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет й з тих самих підстав, з яких ОСОБА_1 звернувся у березні 2021 року до суду з новим позовом про відшкодування шкоди у цій справі (т.с. 1 а.с. 1-3).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що позови у справах № 336/1068/21 та № 336/1550/21 не є тотожними, а тому підстави для закриття провадження у цій справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України відсутні.

Тому, суд першої інстанції правильно розглянув дану справу у частині моральної шкоди по суті та ухвалив рішення про відмову у позові. Проте, підстави такої відмови у цій справі у зв`язку із випідлягають зміні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 614/2328/17, обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційним судом встановлено, що позивач у цій справі не довів належними та допустимими доказами, що бездіяльністю слідчого відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП у Запорізькій області йому завдана будь-яка моральна шкода взагалі, наявність причинного зв`язку між бездіяльністю слідчого відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції ГУНП у Запорізькій області, та вини відповідачів в заподіянні моральної шкоди, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди у суді першої інстанції та змініючи її розмір в апеляційній інстанції, та якими доказами це підтверджується, що на підставі ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Також, підлягають зміні підстави для відмови по суті у задовленні судом першої інстанції позовних вимог позивача про стягнення майнової шкоди у цій справі.

Оскільки, апеляційним судом встановлено, що, заявляючи вимоги про стягнення на свою користь 1300,00 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої йому внаслідок протиправної бездіяльності слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП у Запорізькій області, позивач вказував, що ця сума була витрачена ним на сплату витрат на правову допомогу для захисту його прав у кримінальному провадженні, а саме: підготовки та подання слідчому відповідних клопотань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За ст. 118 КПК України до процесуальних витрат належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Порядок розподілу процесуальних витрат, понесених у кримінальній справі врегульований у ст. 124 КПК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Отже, за наявності обвинувального вироку суду відшкодувати понесені у кримінальній справі процесуальні витрати може собі потерпілий, а тягар відшкодування таких витрат покладається на обвинуваченого, окрім як у випадку відсутності в останнього коштів, достатніх для відповідного відшкодування.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447цс19).

Частиною першою ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Разом із тим, cуд першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, установивши, що 1300,00 грн. були сплачені ОСОБА_1 за надання правової допомоги під час розгляду у суді його скарги на бездіяльність слідчого провадженні, дійшов помилкового висновку, що вказані витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні не є шкодою у розумінні ст. 1166 ЦК України. Оскільки, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди, помилково виходив з положень ст.ст. 1166, 1176 ЦК України, натомість позов заявлений з підстав, передбачених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, які, встановлюють відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, зокрема, бездіяльністю органу державної влади або посадовою чи службовою особою такого органу державної влади.

Згідно з ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Суд першої інстанції мав відмовити у стягненні вищезазначеної майнової шкоди позивачеві з інших правових підстав.

Ст. 58 ч. 1 КПК України визначено, що потерпілого у кримінальному провадженні може представляти представник - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.

Ст. 45 ч. 1 КПК України передбачено, що захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію).

З Єдиного реєстру адвокатів України апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 адвокатом не є (т.с. 2 а.с. 140-141), тож жодних законних підстав представляти інтереси ОСОБА_1 у кримінальному провадженні він не мав.

ОСОБА_4 , як фахівець у галузі права (диплом, копія тс. 1 а.с. 10 зворот), не мав права надавати ОСОБА_1 правничу допомогу у кримінальному провадженні як його представник, тому сам факт внесення ОСОБА_1 певних оплат вказаному фахівцю, який не надавав професійну правничу допомогу потерпілому у кримінальному провадженні, не обумовлює відшкодування таких витрат відповідачем у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч.1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідача лише частково при вищевикладених обставинах, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї цивільної справи судами першої чи апеляційної інстанцій.

Також, встановлено, що позивач в силу вимог закону був звільнений від сплати судового забору за подачу позову та апеляційної скарги у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у цій справі змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 31.01.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Поляков О.З.Подліянова Г.С.