ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/278/23 Справа № 173/1248/21 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І.А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 травня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про визнання рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії незаконним та його скасування,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалися на те, що відповідно до договору купівлі-продажу сільського садибного будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. 06 листопада 2009 року, позивачам належить сільський садибний будинок, розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 2 970 кв.м.

Право власності на зазначений будинок зареєстровано 31 грудня 2009 року КП «Верхньодніпровське БТІ», реєстраційний №28541845, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Рішенням Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 12 квітня 2018 року за №476-16/VІІ позивачам було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0, 2970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства.

12 червня 2018 року позивачами було укладено договір за №262 із ФОП ОСОБА_4 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Станом на 01 грудня 2018 року увесь обсяг необхідних робіт щодо виготовлення технічної документації із землеустрою щодо зазначеної земельної ділянки, якою користуються позивачі було виконано в межах, необхідних для затвердження цієї документації у встановленому законом порядку.

Однак, від підписання акту погодження земельної ділянки, зазначеної вище, та акту прийому-передачі межових знаків на зберігання, які складались землевпорядною організацією, сільський голова, без поважних причин, передбачених чинним законодавством відмовився.

25 червня 2019 року виконавчий комітет Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області повідомив позивача листом від 24 червня 2019 року за №228, відповідно якого сесією Дмитрівської сільської ради було затверджено акт розмежування земельних ділянок, зазначених вище, та до листа було долучено акт розмежування земельних ділянок із схемою рекомендованої межі земельних ділянок між зазначеними вище домоволодіннями, згідно якої площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 на якій розташована садиба позивачів, зменшувалась, а площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , збільшувалась за рахунок частини земельної ділянки позивачів.

08 липня 2019 року у приміщенні виконкому Дмитрівської сільської ради позивачі отримали рішення відповідача від 04 червня 2019 року за №778-25/VІІ «Про затвердження розмежування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ».

Зазначене вище рішення Дмитрівської сільської ради було оскаржене до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, рішенням якого від 18 лютого 2020 року було визнане незаконним та скасовано, але в процесі розгляду Верховним судом, рішення судів попередніх інстанцій були скасовані, а у позові позивачам було відмовлено з підстав не залучення до участі ОСОБА_1 в якості відповідача.

При цьому, рішенням Дмитрівської сільради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року (після надання дозволу сільрадою своїм рішенням від 12 квітня 2018 року позивачам на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що перебуває у їх фактичному користуванні), ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд для передачі в оренду, площею близько 0,0153 га, фактично за рахунок земельної ділянки, якою користувались постійно позивачі.

Тобто, Дмитрівською сільською радою приймається рішення від 25 червня 2020 року за №1128-38/VІІ «Про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_1 », відповідно до якого, останній надано дозвіл на передачу в оренду з послідуючим викупом земельної ділянки, площею близько 0,0153 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 із встановленням орендної плати - 5% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Позивачі вважали, що зазначене вище рішення, прийняте Дмитрівською сільською радою від 25 червня 2020 року за №1128-38/VІІ «Про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_1 » є незаконним та підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з урахуванням уточнень, просили суд позов задовольнити та в порядку захисту права користування земельною ділянкою визнати незаконним та скасувати рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року за №1128-38/VІІ «Про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ».

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 травня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про визнання рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії незаконним та його скасування задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року за №1128-38/VІІ «Про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_1 ». Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні їх позовної заяви у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати з ухваленням нового судового рішення по суті даного спору, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу сільського садибного будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. 06 листопада 2009 року, позивачі є власниками сільського садибного будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 2970,00 кв.м. (0,2970 га), за фактичним користуванням. Право власності на зазначений будинок зареєстроване за позивачами 31 грудня 2009 року КП «Верхньодніпровське БТІ», реєстраційний номер: 28541845, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9-15).

Рішенням Дмитрівської сільської ради від 12 квітня 2018 року №476-16/VІІ позивачам надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0, 2970 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 25).

Також судом установлено, що власником суміжного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 згідно договору дарування від 21 листопада 2000 року, яке розташовано на земельній ділянці мірою 4 605,0 кв.м., по фактичному користуванню (т. 2 а.с. 5).

Згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого у 2003 році ОСОБА_1 передана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,446 га в межах згідно з планом без спірної земельної ділянки площею 0, 0153 га (т. 1 а.с. 213).

У схемі рекомендованої межі між домоволодіннями за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 ділянка площею 0,0153 га виділена окремо (т. 1 а.с. 45).

Рішенням Дмитрівської сільської ради від 22 травня 2018 року №562-17/VІІ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд для передачі в оренду за адресою: АДРЕСА_2 , площею близько 0,0153 га (т. 1 а.с. 26).

Рішенням Дмитрівської сільської ради №778-25/VII від 04 червня 2019 року затверджено акт розмежування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 від 22 травня 2019 року (т. 1 а.с. 179).

Згідно Протоколу №23 засідання постійної комісії від 15 червня 2020 року розглядалось питання про надання дозволу на передачу земельної ділянки в оренду з послідуючим викупом площею близько 0,0153 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . Вирішено рекомендувати сесії дати дозвіл на передачу земельної ділянки в оренду (т. 1 а.с. 113).

Оскаржуваним рішенням Дмитрівської сільської ради від 25 червня 2020 року №1128-38/VІІ ОСОБА_1 надано дозвіл на передачу земельної ділянки в оренду з послідуючим викупом площею близько 0,0153 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено орендну плату в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (т. 1 а.с. 41).

Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 26 червня 2020 року, грошова оцінка вказаної вище земельної ділянки 11 482,00 грн. Також згідно розрахунку розміру орендної плати за використання земельної ділянки, яка надається в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 , орендна плата становить 5 % - 574,10 грн (т. 1 а.с. 42).

Згідно рішення Вільногірської міської ради від 09 липня 2020 року №1934-85/VІІ Дмитрівську сільську територіальну громаду Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (села: Посуньки та ін.) приєднано до Вільногірської міської територіальної громади Дніпропетровської області з центром у м.Вільногірськ (т. 1 а.с. 72).

17 липня 2020 року Дмитрівською сільською радою прийнято рішення №1174-40/ VІІ про приєднання Дмитрівської сільської територіальної громади Верхньодніпровського району Дніпропетровської області (села: Посуньки та ін.) до Вільногірської міської територіальної громади Дніпропетровської області з центром у м.Вільногірськ (т. 1 а.с. 73).

Таким чином, на час подання даного позову у 2021 році було проведено процедуру реорганізації Дмитрівської сільської ради і з травня 2021 року юридичну особу Дмитрівську сільську раду - припинено. Правонаступником усіх прав та обов`язків вказаної ради є Вільногірська міська рада Дніпропетровської області (т. 1 а.с. 74).

20 серпня 2020 року міським головою м.Вільногірська видано розпорядження про створення тимчасової комісії про проведення інвентаризації суміжних земельних ділянок за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . За результатами роботи комісії складено акт від 21 серпня 2020 року та зроблено висновок щодо розміру земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Також складена схема рекомендованих меж між домоволодіннями із зазначенням частини земельної ділянки площею 0,0153 (т. 1 а.с. 43, 44, 45).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата державної реєстрації спірної земельної ділянки площею 0,0153 га 06 листопада 2020 року (т. 1 а.с. 180).

Рішенням Вільногірської міської ради від 18 лютого 2021 року №171-07/VІІІ позивачам надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розташованої по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 39).

Згідно витягу з протоколу від 18 лютого 2021 року пленарного засідання 7 чергової сесії Вільногірської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області VІІІ скликання, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для передачі в оренду, розташованої: АДРЕСА_2 на території Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області не прийнято (т. 1 а.с. 40).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що в цій ситуації інтерес приватних осіб, які звернулися до суб`єкта першими, порушені права (правомірні очікування) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким першим надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, яка включає і фактично спірну земельну ділянку площею 0,0153 га.При цьому, вказував, що їх інтерес не є формальним, оскільки вони доклали своєчасні і достатні зусилля для оформлення земельної діялнки і розробили документацію із землеустрою, тоді як у спірному рішенні Дмитрівською сільською радою передавалась в оренду не сформована земельна ділянка, відомості про яку не були внесені до Державного земельного кадастру, у зв`язку з чим, також неможливо було визначити нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яку не сформовано та не зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень селищних рад у галузі земельних відносин на території селищ належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад міст; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

У ч.1 ст.122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом ст.96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Так, якщо особа стверджує про порушення її прав як наслідок рішень, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема щодо оформлення права на земельну ділянку під набутими у власність будинком або спорудою, то визнання таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що ОСОБА_1 , згідно договору дарування від 21 листопада 2000 року, є власником суміжного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці мірою 4 605,0 кв.м. по фактичному користуванню.

Разом з тим, згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого у 2003 році, ОСОБА_1 передана земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0, 446 га в межах згідно з планом без спірної земельної ділянки площею 0, 0153 га.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №173/1744/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: голова Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області Костюков О.О., ОСОБА_1 , про захист права користування земельною ділянкою, визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним і його скасування судами також було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу сільського садибного будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. 06 листопада 2009 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками сільського садибного будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 2 970, 00 кв.м, за фактичним користуванням.

Право власності на зазначений будинок зареєстроване за позивачами 31 грудня 2009 року КП «Верхньодніпровське БТІ», реєстраційний номер 28541845, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Власником суміжного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , на підставі договору дарування від 21 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Листопад О.М., зареєстрованого у реєстрі за №2438.

У зазначеному договорі передбачено, що ОСОБА_1 передається як дарунок обкладений цеглою житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на присадибній земельній ділянці, площею 4 605, 00 кв.м, за фактичним користуванням.

ОСОБА_1 приватизувала належну їй присадибну земельну ділянку, площею 0, 446 га, в межах згідно з планом, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку, серія ІІІ-ДП №083259, виданим 29 травня 2003 року. Цим актом визначені межі земельної ділянки ОСОБА_1 , у тому числі із сусідніми землекористувачами.

Починаючи з 2003 року ОСОБА_1 погоджувалася із розмірами приватизованої нею земельної ділянки та визначеними межами, не оскаржувала рішення приватизаційного органу з приводу приватизації земельної ділянки в меншому розмірі ніж передбачено в договорі дарування, що належала їй за фактичним користуванням. ОСОБА_1 не зазначала, що нею приватизована лише частина земельної ділянки і ставила питання щодо приватизації частини земельної ділянки, на яку зменшилася належна їй за фактичним користуванням земельна ділянка та не зазначала, де саме розташована ця частина земельної ділянки.

Крім того, суди встановили, що позивачі не є першими власниками садиби на АДРЕСА_1 , а отримали її у власність за цивільно-правовою угодою (договором купівлі-продажу) у тому вигляді, в якому ця садиба та земельна ділянка, на якій вона розташована, передавалися органом місцевого самоврядування в межах своєї компетенції для будівництва, обслуговування і використання садиби у встановленому відповідачем розмірі, що відображено у технічній документації на садибу. Тобто, земельна ділянка на АДРЕСА_1 в існуючих розмірах надавалася колишнім власникам садиби відповідачем відповідно до чинного на той час законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що права позивачів не порушені, а оскаржуване рішення прийнято із дотриманням процедури, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення даного позову.

У своїй позовній заяві позивачі стверджували, що оскаржуваним рішенням сільської ради порушені їхні права як землекористувачів спірної земельної ділянки, якими вони стали, набувши право власності на сільський садибний будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 2 970, 00 кв. м, за фактичним користуванням.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року у справі № 372/3519/17 (провадження №61-9176св19) зазначено, що: «орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України. […] Згідно з вимогами статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому. У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16 (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі №450/2477/19 (провадження №61-17933св20) зроблено висновок, що «рішення про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проєкту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (ст.121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проєкту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди».

Водночас, у пунктах 39, 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (провадження №14-28цс20) зроблено висновок про, що як недобросовісна може кваліфікуватися така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи; якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі; виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що розробка проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження хоча й здійснюється заявником з метою отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак, вчиняється саме в інтересах територіальної громади чи держави з метою формування такої земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняли дії спрямовані на оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком по АДРЕСА_1 .

Між тим, до цього часу межі цієї земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,2970 га, не встановлювались та правовстановлюючі документи щодо земельної ділянки не видавались.

Натомість, ОСОБА_1 у свою чергу також було вчинено ряд дій, спрямованих на оформлення права на земельну ділянку площею близько 0, 0153 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 .

При цьому, рішення Дмитрівської сільської ради №778-25/VII від 04 червня 2019 року, яким затверджено акт розмежування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , від 22 травня 2019 року, є чинним. Водночас, відповідно до схеми рекомендованої межі між домоволодіннями за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 площа земельної ділянки під домоволодінням співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не зменшується.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушене, тоді як для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебуває у власності позивачів, де проходить її межа, чи порушена межа їх земельної ділянки відповідачем та відповідно оскаржуваним рішенням сільської ради.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що будь-яких клопотань щодо витребування доказів чи призначення відповідної експертизи у справі стороною позивача у суді першої інстанції не заявлялося.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо визнання незаконним та скасування рішення Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області від 25 червня 2020 року за №1128-38/VІІ «Про надання дозволу на передачу в оренду земельної ділянки гр. ОСОБА_1 », адже спірна земельна ділянка площею 0, 0153 га, на якій розташоване нерухоме майно (літня кухня) відповідача, належить до комунальної власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскільки на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні даного позову.

Водночас, згідно вимог ст.141 ЦПК України, з позивачів слід стягнути на користь скаржника, понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 681 грн з кожного.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 04 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_1 про визнання рішення органу місцевого самоврядування індивідуальної дії незаконним та його скасування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 681 (шістсот вісімдесят одна) грн з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова