С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
____________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/1310/23
В справі 760/2340/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

06 березня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В. в порядку спрощеного позовного провадження розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс», третя особа Чистякова Тетяна Олександрівна , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ІІ. Описова частина

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» та просив:

-поновити його на посаді радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс»;

-стягнути з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.12.2021 до дня ухвалення рішення у справі.

Ухвалою від 04 лютого 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва відкрито спрощене позовне провадження.

Свої вимоги Позивач мотивує наступними обставинами.

З 08 вересня 2021 року Позивач працював на посаді радника Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» на підставі наказу №210-А від 07.09.2021.

02 грудня 2021 року о 07 год. 00 хв. Позивачу, які він вказує, стало зле, підвищилася температура, набрякла щока, що змусило його невідкладно звернутися за допомогою до медичного закладу. З огляду на те, що більшість медичних закладів здійснюють прийом громадян за попереднім записом відвідати лікаря одразу не вдалося. О 08 год 30 хв. цього ж дня ОСОБА_1 зателефонував т.в.о. Генерального директора концерну «Військторгсервіс» Чистяковій Т.О. щоб попередити про можливу відсутність його на роботі. Проте, телефон Чистякової Т.О. не відповідав - постійно був зайнятий.

У зв`язку з цимПозивач, як він зазначає, зателефонував заступнику директора концерну «Військторгсервіс» Мурзаці Олегу Володимировичу та повідомив йому, що він із гострим зубним болем записався на прийом до лікаря - стоматолога ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула». Цього ж дня (точний час Позивач не пам`ятає) лікар - стоматолог ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула» поставив Позивачу діагноз «гострий гнійний періодонтит 38 зуба» та було проведено видалення 38 зуба. Лікар рекомендував Позивачу обмежити фізичні навантаження на 3 дні.

Після видалення зуба ОСОБА_1 ,як він зазначає, зателефонував заступнику Генерального директора концерну «Військторгсервіс» Мурзаці О.В. та повідомив, що лікар рекомендував обмежити фізичні навантаження. Мурзака О.В. дозволив Позивачу попрацюватив цей день віддалено.

Наступного дня, прибувши на роботу, Позивач повідомив т.в.о. Генерального директора концерну «Військторгсервіс» Чистяковій Т.О. про те, що 02.12.2021 у зв`язку з гострим зубним болем він майже цілий день провів у ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула», а також повідомив про те, що оскільки 02.12.2021 він не міг до неї додзвонитися, то про свою відсутність на роботі повідомив заступника Генерального директора концерну «Військторгсервіс» Мурзака О.В. який, дозволив йому 02.12.2021 працювати віддалено.

У відповідь на це, як стверджує Позивач, Ч истякова Т.О , запропонувала йому написати заяву про звільнення за власним бажанням, або його буде звільнено з інших, несприятливих для нього підстав.

06грудня 2021 року ОСОБА_1 , як він стверджує, звернувся до ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКула» з проханням надати йому довідку (заключения) лікаря щодо його лікування 02грудня 2021 року. Цього ж дня ОСОБА_1 надав третій особі доповідну записку, якою письмово повідомив, що 02.12.2021 він знаходився в стоматологічній клініці у зв`язку з гострим болем у лікаря стоматолога - хірурга та надав її разом з заключенням лікаря № 108 від 06.12.2021.

В кінці робочого дня 06.12.2021 Позивача викликали до відділу кадрів, де без пояснення будь-яких причин вручили трудову книжку. Із запису, що містився в трудовій книжці ОСОБА_5 стало відомо, що його звільнено з роботи за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. На вимогу надати копію наказу про звільнення з роботи та пояснити, коли саме він вчинив прогул та надати на ознайомлення документи, які стали підставою для його звільнення з роботи, працівники відділу кадрів Концерну «Військторгсервіс», як вказує Позивач, відповіли відмовою.

Лише 19 січня 2022 року у відповідь на адвокатський запит Позивачем було отримано копію наказу №285-а від 06.12.2021 про його звільнення, а тому саме з цієї дати слід обраховувати місячний строк для звернення до суду.

Позивач стверджує, що він був відсутність на роботі 02.12.2021 з поважних причин, оскільки був вимушений терміново звернутися до лікаря. Крім того, Позивач вказує, що йому не було відомо про створення спеціальної комісії для проведення службового розслідування причини відсутності його на роботі, йому ніхто не пропонував написати пояснення з приводу даного факту.

Враховуючи викладене, вважає своє звільнення за прогул незаконним і просить поновити себе на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

28 липня 2022 року до суду надійшов відзив Відповідача на позовну заяву, в якій були викладені заперечення проти позову.

Так, Відповідач зазначив, що у зв`язку з відсутністю Позивача на робочому місці 02.12.2021 було проведене службове розслідування. Було встановлено, що Позивач про свою відсутність не попередив т.в.о. генерального директора Концерну. Надане Позивачем заключення з стоматологічної лікарні по суті не звільняє Позивача від обов`язку з`явитися на роботі та не є листком непрацездатності, а відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин є прогулом, тим паче, що Позивач був відсутній на робочому місці протягом всього дня 02.12.2021. У зв`язку з цим комісією було запропоновано притягнути Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з посади. Відповідний наказ був виданий 06.12.2021. Будь-яких порушень законодавства при звільненні Позивача, як вважає Відповідач, не допущено.

Крім того, Відповідач наполягає на тому, що Позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України для оскарження працівником свого звільнення, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

09 серпня 2022 року до суду надійшла відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив Концерну «Військторгсервіс», в якому той виклав свої заперечення з приводу аргументів Відповідача-1 і просив задовольнити позов.

16 липня 2020 року до суду надійшли заперечення Відповідача-1 на відповідь на відзив, в якому він виклав свої заперечення з приводу позиції щодо пропуску ним строків для звернення за вирішенням трудового спору.

ІІІ. Мотивувальна частина

Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до наказу Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 07.09.2021 № 210-а ОСОБА_1 було призначено на посаду радника Генерального директора з майнових питань Концерну «Військторгсервіс».

Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 06.12.2021 №285-а ОСОБА_6 було звільнено з займаної посади у зв`язку з прогулом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Безспірно встановлено, що ОСОБА_1 дійсно був відсутній на роботі 02 грудня 2021 року протягом усього робочого дня.

Проте визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Оцінка таких причин на предмет поважності повинна виходити з того, що ці причини мають бути істотними, тобто такими, які перешкоджають явці на роботу і не можуть бути усунені самим працівником. Кожна з таких причин має бути підтверджена відповідними виправдними документами (довідками), виданими уповноваженими органами.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати належні та допустимі докази. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки лікарняним листком чи довідкою медичної установи, а й показаннями свідків та іншими доказами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 358/1570/16-ц (провадження № 61 -13004св 18), від 23.01.2019 року у справі № 758/14453/15-ц (провадження № 61-20115св18), від 22.01.2020 року у справі № 523/18007/17 (провадження № 61-20071св19), від 26.02.2021 року у справі № 686/18381/17 (провадження № 61-1566св19).

Позивач в якості поважної причини своєї відсутності на роботі зазначає різке погіршення стану його здоров`я та звернення у зв`язку з цим до стоматологічної лікарні ТОВ «Мережа естетичних клінік «аКУЛа», де під час прийому йому було встановлено діагноз «гострий гнійний періодонтит 38 зуба» та проведене його видалення. Зазначені обставини підтверджуються заключенням №108 від 06.12.2021, підписане головним лікарем клініки. (а.с. 23)

Саме по собі звернення Позивача до стоматологічної клініки за терміновим лікуванням, поставлений йому діагноз із зазначенням гостроти перебігу хвороби, проведене оперативне втручання у вигляді видалення зуба із застосуванням знеболювальних препаратів мають оцінюватися судом саме як істотні обставини, які могли перешкодити Позивачу з`явитися на робоче місце 02 грудня 2021 року.

Ігнорувати обставини, наполягаючи на відсутності поважних причин неявки ОСОБА_1 на роботу у вказаний день, на переконання суду, не є розумним, справедливим та адекватним.

Зазначене свідчить про те, що те, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади за прогул т.в.о. Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Чистякова Т.О. допустила порушення його трудових прав, що могло б стати підставою для задоволення позову та поновлення Позивача на посаді.

Разом з тим, частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Обов`язок видати працівнику у день звільнення копію наказу про звільнення та трудову книжку покладено на власника або уповноважений ним орган, і саме з цього часу у працівника починається перебіг строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9, встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 (провадження № 6-1033цс17) викладено правовий висновок: "повторюючи загальне правила про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, ст. 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

У постанові Верховного суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.10.2018 у справі № 479/1065/17 (провадження № 61-36709-св18) зазначено, що: "статею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку на звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк на звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-2426ЦС15.

Місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20)). Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, законодавець не визначив суб`єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку. Все-таки уявляється виправданим строк обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб`єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то необхідно вважати, що при першій же дії власника (наприклад, врученні трудової книжки із записом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права.

Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року у справі № 292/449/17 (провадження № 61-820св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 року у справі № 336/4364/17 (провадження № 61-35ІСВІ9).

Крім того, Верховний Суду у постанові від 13.01.2021 року у справі № 242/3602/19 (провадження № 61-4644св20) дійшов висновку, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.

Безспірно встановлено, що 06грудня 2021 року Позивач отримав особисто належним чином оформлену трудову книжку, в якій внесено запис про його звільнення з роботи у зв`язку з прогулом, що підтверджується витягом з Журналу обліку руху трудових книжок і вкладок до них.

Отже, саме з дня видачі трудової книжки 06.12.2021 у Позивача розпочався відлік строку на пред`явлення вказаного позову.

Позивач же подав позов лише 01лютого 2022 року, помилково відраховуючи строк звернення з дати отримання ним копії наказу про звільнення.

Позивач не навів жодних поважних причин пропуску ним місячного строку для звернення до суду за оскарженням свого звільнення. Помилкове тлумачення положень законодавства не є такою причиною.

Відтак, враховуючи пропуск Позивачем передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду, його позов про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 40, 233 Кодексу законів про працю України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

2.Судові витрати покласти на державу.

3.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: Концерн «Війсьторгсервіс», адреса: 03151, м. Київ, вул. Молодогвардійська, 28А,;

Третя особа: Чистякова Тетяна Олександрівна , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя: