Провадження № 2/679/21/2023
Справа № 679/1394/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Стасюка Р.М.,

секретаря судового засідання Плазій Н.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Свій позов мотивує тим, що між нею та відповідачем - ОСОБА_3 , 08 серпня 2008 року було укладено шлюб, який зареєстровано у ВРАЦС Нетішинського МУЮ Хмельницької області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №173.

За час перебування у шлюбі сторонами на земельній ділянці із кадастровим номером :02:001:0075, право власності на яку відповідач набув на підставі договору дарування земельної ділянки від 11.06.2007 року, посвідченого держави нотаріусом Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області Мельником А.П., зареєстрованому в реєстрі за №1301 та у Нетішинському міському управлінні земельних ресурсів за №032 від 12.06.2007 року, було побудовано двоповерховий житловий будинок загальною площе 156,6 кв.м., житловою площею 70,3 кв.м., вказаному будинку було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

В подальшому, під час державної реєстрації права власності на вказаний житловий будинок, відповідач переконав позивачку, що для спрощення процедури реєстрації права власності, спірний будинок доцільно зареєструвати лише на нього як на єдиного власника. Внаслідок чого, 30.10.2014 року було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 70,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 7596084, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 17014527 від 06.11.2014 року.

Також позивачка ОСОБА_1 зазначила, що у липні 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, однак вона продовжувала проживати у житловому будинку за АДРЕСА_1 , де проживає і на даний час з дітьми.

Крім того, позивачка вказала, що відповідач ОСОБА_3 перешкоджає у реєстрації її місця проживання за вищевказаною адресою у спірному будинку, хоча він також, належить їй на праві спільної сумісної власності.

В зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду та просить, здійснити поділ належного їй з відповідачем на праві спільної сумісної власності майна подружжя та визнати за нею 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито позовне провадження, вирішено здійснювати розгляд зазначеної справи в порядку загального позовного провадження, у справі призначено підготовче засідання.

14.12.2021 року через канцелярію суду (вх.№4971/21) надійшов відзив на позовну заяву, поданий відповідачем ОСОБА_3 в якому останній вказує, що рішенням суду у справі № 2/679/484/2015 від 22.07.2015 року шлюб між сторонами було розірвано. У рішенні про розірвання шлюбу, суд встановив: «Більше двох років сторони разом не проживають, не ведуть спільне господарство та сімейний бюджет». Відповідач зазначає, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідач зазначає, що позивачка не надала жодного доказу того, що вона приймала участь у будівництві та, що будівництво житлового будинку здійснювалося за спільні кошти подружжя. Сам факт наявного, на час введення будинку в експлуатацію та реєстрації права власності, зареєстрованого шлюбу не є безумовною підставою для визнання майна спільним майном подружжя.

Також, відповідач вказав, що станом на 30.10.2014 року - момент реєстрації права власності на збудований житловий будинок сторони спільно не проживали, спільного господарства і бюджету не вели, будівництво здійснювалося виключно за рахунок його власних коштів на земельній ділянці, що є його особистою власністю, набутою до укладення шлюбу. Земельну ділянку площею 0,0700 га відповідач набув у власність 26.02.2008 року, про що видано державний акт серія ЯД № 003165, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідач вказав, що після припинення шлюбних відносин з позивачкою ОСОБА_1 , він почав проживати з іншою жінкою. В лютому 2013 року він придбав будівельні матеріали за рахунок власних коштів, та розпочав будівництво будинку. Позивачка з початку будівництва і за весь час жодних коштів чи власної праці у будівництво не вклала. А тому, відповідач вважає, що презумпція спільного майна подружжя не може бути застосована до поділу житлового будинку збудованого хоча і в період шлюбу однак, за його особисті кошти. А тому, зазначене у позові позивачем майно не підлягає визнанню його спільною власністю подружжя та в подальшому його поділу. Відповідач, вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

22.12.2021 року через канцелярію суду (вх.№5416/21) надійшла відповідь на відзив ОСОБА_3 . У своїй відповіді, позивачка зазначає, що обставини викладені відповідачем, як заперечення позовних вимог є безпідставними, надуманими, такими, що спотворюють дійсні обставини справи, виходячи із наступного.

У відзиві на позовну заяву, відповідач вказує, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області було встановлено, що «Більше двох років сторони разом не проживають, не ведуть спільне господарство та сімейний бюджет.»

Однак, дане твердження відповідача є абсолютно безпідставними, оскільки зазначені обставини ОСОБА_1 в ході судового розгляду справи не визнавались, а у згаданому рішенні Нетішинського міського суду Хмельницької області вони відображені виключно як підстава з якою позивач звертався до суду та судом такі обставини справи не встановлювались. ОСОБА_1 лише визнала позовні вимоги, суть яких зводилась до припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Крім того, відповідач ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, не вказав, що ініціатором розлучення був він особисто і виключно із тих підстав, що в такий спосіб він намагався уникнути призову до Збройних Сил України.

У відповіді на відзив позивачка ОСОБА_1 зазначила, що відповідач намагається ввести суд в оману з метою незаконного збагачення за її рахунок, вказуючи у відзиві про те, що «…відносини погіршувались, дедалі більше і більше і наприкінці 2012 року ми припинили фактично шлюбні відносини, почали проживати окремо, я лише забезпечував потреби нашої спільної дитини... Після будівництва будинку, там проживав тільки я із іншою жінкою. ОСОБА_1 в цьому будинку ніколи не жила і не була зареєстрована, навіть не зверталась за реєстрацією місця проживання... Чомусь відсутність реєстрації її не турбувала і її прав не порушувала з 2014 року до цього часу...».

Однак, твердження відповідача ОСОБА_3 повністю та беззаперечно спростовуються відмітками про місця проживання, що містяться у паспорті громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 на сторінках 12-14. Позивачка вказує, що з 22.07.2009 року вона проживала з відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 (дана квартира знаходиться у власності відповідача та його родини: матері, батька, сестри), лише у грудні 2014 року виписалась та зареєструвалась у спірному житловому будинку. 24.07.2015 року, виключно на прохання відповідача, який дуже боявся призову до Збройних Сил України, позивачка знялась із реєстрації та знову прописалась у квартирі ОСОБА_3 .

Позивачка звертає увагу суду і на те, що надані до відзиву копії документів, які відповідач вважає доказами, по-перше, взагалі викликають сумнів у існуванні оригіналів, а по-друге, вони не можуть рахуватись доказами, оскільки затверджені не у передбачений законом спосіб, а саме в супереч вимогам ДСТУ 4163:2020 «Щодо оформлення документів».

Також, позивачка звертає увагу суду, що твердження відповідача, про початок будівництва спірного будинку останній розпочав лише весною 2013 року, перебуваючи у відносинах з іншою жінкою, є абсолютною брехнею та спростовується наступним.

Відповідач ОСОБА_3 не конкретизував особу цієї існуючої лише в його уяві іншої жінки, з якою він вже проживав весною 2013 року. Більше того, будь-яких посилань на цю жінку не містить і його заява про розірвання шлюбу.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як до, так і після розірвання шлюбу підтверджується матеріалами цивільної справи №679/1287/21, в якій Нетішинським міським судом Хмельницької області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача ОСОБА_3 аліментів на утримання двох дітей. При цьому, у заяві ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_3 зазначалось, що «після розірвання шлюбу з Боржником, ми продовжували проживати з ним як одна сім`я без реєстрації шлюбу, та ІНФОРМАЦІЯ_1 у нас народилась донька, ОСОБА_5 ». Дані обставини справи відповідачем не спростовані у встановленому ЦПК порядку.

Позивачка вказала, що у її розпорядженні та у розпорядженні відповідача є спільні фото, на яких відображено будівництво спірного будинку. Крім того, з даних фото вбачається, що в жовтні 2010 року вже було зведено фундамент та основні стіни будинку, щонайменше в вересні 2011 року будинок вже було перекрито металочерепицею, яку, як зазначає відповідач ним було придбано лише в 2013 році.

Крім того, позивачка зазначає, що витрати на утримання спірного будинку, сторони несли спільно.

Також, позивачка просила суд викликати та допитати у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були безпосередніми очевидцями будівництва спірного будинку, та можуть підтвердити безпосередню участь у будівництві позивачки, а також факт її проживання у спірному будинку, з моменту введення його в експлуатацію та по даний час.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 27.01.2022 року підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду та задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила, що вона та відповідач зареєстрували шлюбу 2008 році. В 2010 році у неї та відповідача народилася перша спільна дитина. Після чого, сторони почали будувати спірний будинок, спільно вкладаючи кошти у його будівництво. У 2014 році переїхали проживати в даному будинку. У 2015 році відповідач подав позов про розірвання шлюбу, для того щоб його не мобілізували до лав ЗСУ. Після розірвання шлюбу у 2015 році фактично між сторонами зберігалися подружні відносини, сторони продовжили проживати як одна сім`я до 2020 року, оскільки, шлюб було розірвано формально. У листопаді 2017 року у сторін народилася дочка ОСОБА_5 .

В 2020 році позивачка та відповідач прийняли рішення розійтися. Позивачка вказала, що на її прохання компенсувати вартість половини будинку, або зареєструвати право власності будинку на дітей відповідач відмовився.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Чернов В.В. позов підтримав та просив його задовольнити, так як вважає, що позов доведений наявними доказами у справі. Крім того, спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки спірного житлового будинку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. Пояснив, що рішенням суду про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони разом не проживали протягом 2-х років. Крім того, після розірвання шлюбу спроб примиритися не було. В спірному будинку позивачка не проживала, лише короткий період з 2014 по 2015 року. Також, відповідач зазначив, що обряд хрещення меншої доньки проводили у спірному будинку. Відповідач вказав, що йому невідомо місце проживання позивачки.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Величко О.М. позовні вимоги позивачки не визнав та заперечував проти їх задоволення. Пояснив, що позов безпідставний. У 2015 році сторони розірвали шлюб. Позивачка погодилася, що сторони не проживали разом протягом 2-х років. Доказів проживання позивачки з 2013 року в будинку немає. Спірний будинок добудований без участі позивачки.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є кумою сторін у справі, хрещеною молодшої доньки сторін. Знайома з позивачкою з 2011 року. Неодноразово бувала у спірному житловому будинку сторін у справі, зокрема, на новосіллі у 2014 році, на хрестинах доньки сторін у 2017 році та інших святах. Свідок вказала, що у 2015 році сторони фіктивно розлучилися, щоб відповідача ОСОБА_3 не призвали до служби в АТО. Сторони шлюб розірвали лише на папері, після розірвання шлюбу продовжили проживати разом. Після розірвання шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_12 . Також, свідок вказала, що коли приходила на дні народження, то бачила в будинку особисті речі сторін, засоби гігієни, які вказували на те, що сторони проживають разом. Крім того, у 2019 році свідок ОСОБА_6 та подружжя ОСОБА_13 разом були на весіллях. Свідок вказала, що сторони до 2020 року проживали разом та разом будували будинок, оскільки позивачка неодноразово телефонувала їй та консультувалася з приводу купівлі будівельних матеріалів.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є кумою сторін у справі, хрещеною сина сторін. Знайома з позивачкою з 2004 року зі студентства. У 2008 році була дружкою на весіллі позивачки та відповідача. У 2010 році стали кумами, так як свідок хрестила сина сторін. Свідок вказала, що у 2016 році позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були на її весіллі. Також, свідок ОСОБА_7 вказала, що її сім`я та сім`я ОСОБА_13 , а саме, позивачка та відповідач, часто зустрічалися разом, їздили один до одного у гості по 5-6 разів на рік. Приїздили до сторін у справі з ночівлею у хаті по АДРЕСА_1 , включно з 2020 роком. Відомо, що сторони будували будинок з 2010 року, у 2014 році заселилися у спірний будинок. Свідок показала, що їй відомо, що на покрівлю спірного будинку позивачці давав кошти брат, свідок чула це з розмови. Коли сторони розійшлися у 2020 році, це стало для неї великою несподіванкою. Свідок зазначила, що з 2020 року не спілкується з відповідачем, так як останній видалив її з соціальної мережі Facebook.

Свідок ОСОБА_9 - батько позивачки, у судовому засіданні вказав, що сторони у справі будували спірний будинок. Він допомагав у будівництві як міг, зокрема, давав кошти на вікна, привозив 13 кубів лісу, збирав скляні пляшки, які використали для утеплення підлоги у спірному будинку, допомагав доньці по господарству по АДРЕСА_1

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Як передбачено ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено, що 08.08.2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який було розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22.07.2015 року.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується наданими поясненнями сторін та актом обстеження умов проживання від 28.10.2021 року, що у сторін є діти: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які станом на момент огляду були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з договору дарування земельної ділянки від 11.06.2007 року посвідченого державним нотаріусом Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області Мельника А.П., вбачається, що ОСОБА_10 подарував земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , площею 700 кв.м. ОСОБА_3 .

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.11.2014 року та копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2021 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на двоповерховий житловий будинок загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 70,3 кв.м., який розташований на земельній ділянці із кадастровим номером :02:001:0075, за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії свідоцтва на право власності на нерухоме майно вбачається, що відповідач ОСОБА_3 володіє на праві приватної власності житловим будинком загальною площею 156,6 кв.м., житлова площа: 70,3 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З довідки №884 від 20.12.2021 року виданої за підписом заступника директора КНП НМР «Центр ПМСД» Халмановою І. вбачається, що між лікарем-педіатром Софійчук Л. та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітніх ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , 03.11.2017 року була укладена декларація про надання первинної медичної допомоги. З 2018 року сім`я ОСОБА_13 разом з дітьми , згідно даних, зазначених у декларації проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Протягом періоду з 2018 року на момент видачі довідки лікар-педіатр ОСОБА_15 неодноразово здійснювала відвідування дітей по місцю їх проживання за вище вказаною адресою, в присутності їх батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач спільно дбали про добробут належного їм майна, що підтверджується копіями наступних документів: Договором про користування електричною енергією укладеного 29.12.2014 року між ПАТ «Хмельницькобленерго» Славутський РЕМ в особі заступника начальника Славутського РЕМ Гонтика В.П. та ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; Актом технічної перевірки 3-х фазного приладу обліку та обстеження електроустановки побутового споживача від 22.01.2015 року складеного за підписом представників РЕМу Куратенка Р.С., ОСОБА_16 та споживача ОСОБА_1 ; Актом про збереження пломб встановлених на електролічильнику від 22.01.2015 року складеного електромонтером Славутського РЕМу Куратенко Р.С. в присутності ОСОБА_1 та завіреного підписами останніх за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 ; Договором 00800318 про користування електричною енергією укладеного 15.09.2015 року між ПАТ «Хмельницькобленерго» Славутський РЕМ, в особі заступника начальника Славутського РЕМ Гонтика В.П. та ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що на момент укладення вищевказаного Договору про користування електричною енергією позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована в спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 до 24.07.2015 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 укладала договір про підключення до мережі Інтернет та надання доступу до мережі Інтернет з ПрАТ «ДАТАГРУП» 31.03.2015 року.

Як вбачається з копій квитанцій у справі наданих позивачкою та відповідачем, сторони кожен окремо сплачували послуги електропостачання, послуги «Інтернет», за наступними адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Крім того, здійснювали оплати для погашення кредитної заборгованості.

Як вбачається з копій квитанцій наданих позивачкою у справі, остання сплачували послуги електропостачання, послуги «Інтернет», як за наступними адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

З наданих позивачкою фотознімків вбачається, що сторони в період будівництва спірного житлового будинку проживали разом.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про неналежні та недопустимі докази, а саме, фотознімки, оскільки останній не спростував та не довів той факт, що фотознімки є сфабрикованими, чи такими, що не відповідають дійсності.

Також, суд не приймає до уваги зауваження представника відповідача щодо суперечливих показів свідків, оскільки покази свідків є послідовними та підтверджуються доказами у справі.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст.68 СК України).

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сторонами не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що вказане позивачем майно сторін є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Нетішинського міського суду від 22.07.2015 року у справі №2/679/484/2015, яке набрало законної сили, встановлено, що сторони більше двох років не проживали разом, не ведуть спільного господарства, однак дані обставини спростовуються допитаними у судовому засіданні показами свідків, а також народженням у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_12 .

Відтак, на спірний житловий будинок розповсюджується режим спільного сумісного майна, оскільки правові підстави для припинення права власності, визначені ст.346 ЦК України, відсутні.

Отже, спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я чоловіка. Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, немає.

За вимогами ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3,4 ст.77 ЦПК України).

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття спірного нерухомого майна подружжям у період їх шлюбу.

У ч.1 ст.61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним; поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, приходить до висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.

У відповідності зі ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної у сумі 3198,21 гривень, про що свідчить квитанції від 02.11.2021 року.

Таким чином на користь позивачки з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 3198,21 гривень.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.368 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 156,6 кв.м., житловою площею 70,3 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 7596084, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:17014527 від 06.11.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3198 гривень 21 копійку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 24.01.2023

Сторони по справі:

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце фактичного проживання АДРЕСА_3 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Р.М. Стасюк