Справа № 344/5574/22
Провадження № 22-ц/4808/269/23
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.

з участю секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2022 року, вскладі судді Атаманюка Б.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Позов обґрунтований тим, що в шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано, місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 визначено з матір`ю - ОСОБА_3 .

З моменту розірвання шлюбу син проживає з батьком, який займається його вихованням, піклуванням та повним утриманням, натомість з матір`ю син рідко спілкується засобами телефонного зв`язку.

Наразі неповнолітній син виховується у повноцінній сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , у шлюбі яких народилися ще двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проживання сина разом з батьком відповідає інтересам дитини, оскільки батько має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідачка забезпечити не в змозі.

Позивач не чинить та не чинитиме у майбутньому перешкод для спілкування матері із сином і готовий зі свого боку сприяти тому щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування матері. Виходячи з інтересів сина, позивач просив суд визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Сліпенчук Н.А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначила, що суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини які виникли між сторонами з приводу місця проживання неповнолітньої дитини не регулюється ст.161 СК України, а із досліджених судом фактичних обставин справи не вбачається, що існують обмеження встановлені законом щодо вільного вибору неповнолітнім сином сторін свого місця проживання.

Апелянт посилається на те, що обрання особою місця проживання та визначення місця проживання особи з одним з батьків в судовому порядку є різними процедурами та призводять до різних юридичних наслідків.

Обрання особою, яка досягла чотирнадцяти років, свого місця проживання встановлює зв`язок відповідної особи з адресою розташування об`єкта нерухомості. На противагу цьому, визначення місця проживання дитини з одним з батьків встановлює правовий зв`язок дитини з одним із батьків, з яким остання проживає та впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків та можливості їх ефективної реалізації.

Реєстрація місця проживання є лише фактом, який підтверджує місцезнаходження особи і жодним чином не встановлює зв`язок дитини з особою, у вихованні якої перебуває остання.

Ні Сімейний кодекс, ні Цивільний кодекс, чи інший нормативно-правовий акт не врегульовує питання визначення місця проживання дитини, що досягла чотирнадцяти років з одним із батьків. Таким чином, зазначені правовідносини залишаються неврегульованими на законодавчому рівні.

Представник апелянта зазначила, що проживання сина разом з батьком відповідає інтересам дитини. Позивач має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повною мірою займатися його вихованням, чого відповідачка забезпечити не в змозі, у зв`язку з довготривалим постійним проживанням поза межами України.

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання на підставі ст. 161 СК. Твердження суду про застосування позивачем норми, що не регулює спірні правовідносини суперечить усталеній судовій практиці та порушує право позивача на доступ до правосуддя.

Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередньої інстанції зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову.

На думку представника апелянта, судом не надано оцінки ряду доказів, а саме, інформації отриманій з ліцею-інтернату Івано-Франківської міської ради, Ліцею № 15 Івано-Франківської міської ради та Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги». Запитувані освітні органи підтвердили що батько забезпечує отримання дитиною освіти, бере участь у батьківських зборах, супроводжує дитину у ліцей та забирає з нього протягом усього періоду навчання, натомість мати ОСОБА_3 не супроводжувала сина до ліцею, не цікавилася його успішністю, жодного разу не відвідувала батьківські збори та не комунікувала з класним керівником.

Закладом охорони здоров`я підтверджено, що здійсненням загального медичного спостереження за здоров`ям сина займався також позивач, а не мати ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідачка ОСОБА_3 не бере належної участі у вихованні сина, не цікавиться його шкільним життям та станом здоров`я.

Відмова суду у задоволенні позову суперечить бажанню дитини, дійсним правовідносинам між сторонами та доказам, наявним у матеріалах справи. Крім того, невизначення місця проживання дитини з батьком тягне негативні юридичні наслідки для позивача. Позивач позбавлений можливості отримати статус багатодітної сім`ї, виїзду закордон з метою оздоровлення дитини без згоди матері, права звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 .

Правом на подачу відзиву сторони у справі не скористались.

Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Від органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської радина адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно д ост. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2006, у якому у них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.02.2014 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено з матір`ю - ОСОБА_3 .

З часу розірвання шлюбу, неповнолітній ОСОБА_4 проживав з батьком, та виховується в сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які перебувають шлюбі та мають на утриманні ще двоє спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач, посилаючись на положення ч.1 ст. 161 Сімейного кодексу України, просив суд ухвалити рішення яким визначити місце проживання неповнолітнього сина з ним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітній син сторін досягнув 14 років проживає з батьком, не втратив зв`язку з матір`ю, яка перебуває за межами України та допомагає йому матеріально, а відтак відсутні підстави для визначення у судовому порядку місця проживання неповнолітнього з батьком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з ч. 3ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Зібраними доказами в справі встановлено, та не заперечується сторонами, що з часу розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2014 році, їх неповнолітній син ОСОБА_7 по теперішній час проживає разом із батьком ОСОБА_2 та виховується в сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , які преребувають у шлюбі та мають ще двоє спільних дітей, дочку ОСОБА_8 , 2016 року народження та сина ОСОБА_9 , 2018 року народження.

На час ухвалення оскаржуваного рішення син сторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досяг чотирнадцяти років та вправі самостійно обирати своє місце проживання.

Судом першої інстанції з`ясовано думку неповнолітнього ОСОБА_10 щодо обставин по справі, який пояснив суду, що його мати ОСОБА_3 не чинить перешкод у тому щоб він проживав разом з батьком.

Таким чином досліджені судом фактичні обставини по справі не дають підстав для висновку про те, що існують обмеження щодо вільного вибору неповнолітнім сином сторін свого місця проживання.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає, що відсутні передбачені законом підстави для визначення судом місця проживання з батьком неповнолітньої дитини, яка з ним фактично проживає.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Таким чином, позивачем не представлено суду доказів того, що відповідачкою порушено, не визнано чи оспорено права, свободи чи законні інтереси позивача стосовно проживання їхнього неповнолітнього сина (який досягнув чотирнадцяти років) з батьком.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення прав неповнолітнього сина ОСОБА_7 чи прав ОСОБА_2 , як батька, а тому не заслуговують на увагу.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання з ним сина ОСОБА_4 .

Стосовно доводів представника апелянта про те, що відповідачка ОСОБА_3 не бере належної участі у вихованні сина, не цікавиться його шкільним життям та станом здоров`я слід зазначити наступне.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, цією нормою права закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та його право на особисте спілкування з дитиною, при цьому той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Колегія суддів виходить із того, що інтереси дитини за будь яких умов переважають інтереси батьків, у даному спорі не встановлено, що вимоги позивача заявлені цілком в інтересах дитини. Неповнолітній син не втратив зв`язку із матір`ю, досягнув 15 річного віку, який дає йому змогу самостійно визначити своє місце проживання, будь-яких перешкод у визначенні ним самостійно свого місця проживання не встановлено.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено із додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст 374, 375, 381,383, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 07 грудня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуюча: О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

Є.Є.Мальцева