Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

справа № 521/12949/22

провадження № 2/521/683/23

24 жовтня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Жезняк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на об`єкт нерухомості, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на об`єкт нерухомості, посилаючись на те, що 15 вересня 2014 року між відповідачами укладено договір позики грошей, згідно умов якого ОСОБА_2 надав позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 3000000 (три мільйони) гривень строком до 15 вересня 2019 року, а останній в свою чергу зобов`язався повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором, в забезпечення позики сторони уклали договір іпотеки того ж дня.

Позивач вказує, що після того як вона подала позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, 29 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив звернути стягнення на предмет іпотеки - нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що вона вступила в справу у статусі третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги та після ознайомлення з матеріалами справи дізналася, що нібито 10 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладена додаткова угода до договору позики від 15 вересня 2014 року, згідно якої сторони погодили графік та додаткові умови повернення позики, штрафні санкції за невиконання зобов`язання.

Також позивач зазначає, що у справі №521/20211/16-ц вона подала самостійний позов про визнання додаткової угоди недійсною, вказана угода є предметом і у даній справі, однак у позові по справі №521/20211/16-ц єдиною підставою для визнання відповідної угоди недійсною вона зазначала те, що така угода укладена без її згоди, а в даному позові підставою для визнання угоди недійсною є її фраудаторний характер, який свідчить про недобросовісність сторін угоди та зловживання ними матеріальними правами на шкоду їй.

Позивач просить суд визнати недійсною додаткову угоду від 10 жовтня 2014 року до договору позики від 15 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати рішення приватного нотаріуса Сегеченко Ірини Миколаївни про державну реєстрацію прав та обтяжень за індексним номером 34886728 від 21 квітня 2017 року, припинити право власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомості нежитлову будівлю спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилася, з`явився її представник ОСОБА_6 , позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином, в ході розгляду справи заперечували проти задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, з`явився його представник ОСОБА_8 , просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 15 вересня 2014 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики грошей, згідно з умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 3000000 (три мільйони) гривень строком до 15 вересня 2019 року, а позичальник зобов`язався повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

15 вересня 2014 року між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстровано в реєстрі за №1297, відповідно до умов якого цей договір забезпечує виконання зобов`язання іпотекодавця перед іпотекодержателем, що виникло на підставі Договору позики від 15 вересня 2014 року, з будь якими змінами і доповненнями до нього, що можуть бути укладені в подальшому, та за яким ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_2 нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости, загальною площею 1167,5кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

10 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладена додаткова угода до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, згідно якої сторони погодили графік та додаткові умови повернення позики, а також погодили штрафні санкції за невиконання зобов`язання.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2017 року у справі №521/20211/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено; в задоволенні самостійного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у справі № 521/20211/16-ц суд зазначив, що на даний час питання виконання грошового зобов`язання та задоволення вимог кредитора ОСОБА_2 за рахунок предмета іпотеки вирішено в позасудовому порядку, майнові права від боржника ОСОБА_3 перейшли до кредитора ОСОБА_3 , тому фактично відсутній предмет спору.

Щодо самостійного позову ОСОБА_1 у справі №521/20211/16-ц, суд звернув увагу позивача, що обґрунтовуючи вимогу про визнання додаткової угоди від 10 жовтня 2014 року до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що вона укладена на вкрай невигідних умовах зокрема для ОСОБА_3 , суд не може погодитись із посиланнями ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було дотримано встановленої форми угоди, так як основний договір укладався в письмовій формі, нотаріально не посвідчувався. Як свідчать матеріали справи, укладення договору позики з боку ОСОБА_3 здійснювалось за згодою ОСОБА_1 , про що свідчить відповідна заява ОСОБА_1 від 15 вересня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., реєстровий №1295, та відповідає вимогам ст. 65 СК України.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року у справі №521/20211/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19 вересня 2017 року залишено без змін.

У постанові вказано, що оспорюючи дійсність додаткової угоди до договору позики, позивачка ОСОБА_1 стверджувала, що укладаючи цю додаткову угоду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали не меті «детальну регламентацію порядку повернення позики за основним договором та погодження відповідальності за порушення зобов`язання», а створили умови для усунення ризиків вибуття майна з власності ОСОБА_3 на користь третіх осіб, не пов`язаних з ним та ОСОБА_2 родинними зв`язками, в тому числі на випадок розірвання шлюбу, тому додаткова угода не була направлена на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, й вона не надавала згоду на укладання вказаної угоди, однак, з матеріалів справи вбачається, що у тексті нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 на надання згоди на укладання договору позики та договору іпотеки зазначено, що позивачка надала згоду своєму чоловікові «на умовах йому відомих на його розсуд». Колегія суддів вважає, що наявна у справі додаткова угода до договору позики є невід`ємною частиною договору позики від 14 вересня 2014 року, який укладений за її згодою в інтересах сім`ї, ОСОБА_1 не доведено в судовому засіданні належним чином ті обставини, що відсутня її згода на укладання вказаної додаткової угоди та те, що ця угода не була направлена на настання реальних правових наслідків, що обумовлені нею, не доведено належним чином те, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладанням додаткової угоди до договору позики порушують її права.

Постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі №521/20211/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди 10 жовтня 2014 року недійсною, залишено без змін.

Судом також встановлено, що власником нежитлової будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости за адресою: АДРЕСА_1 на теперішній час є ОСОБА_2 , дата, час державної реєстрації: 21 квітня 2017 року 15:13:05; державний реєстратор: Кравець Олександр Володимирович, Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», Одеська область; підстави внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34886728 від 21 квітня 2017 року 16:53:09, ОСОБА_9 , Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень», Одеська область; документи, подані для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 1296, виданий 15 вересня 2014 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, Сегеченко І.М., свідоцтво, серія та номер: 537, виданий 20 квітня 2017 року, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., заява, серія та номер:1204, виданий 30 вересня 2016 року, видавник: ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна.

На виконання ухвали суду від 19 червня 2023 року Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради надано належним чином завірені копії документів реєстраційної справи № 01 щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також роздруковані та завірені скан-копії документів із зазначеної реєстраційної справи, які містяться в електронному вигляді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Дослідивши вказані документи, судом встановлено, що реєстраційна справа № 01 щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 містить заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 від 22 квітня 2017 року; квитанцію; договір іпотеки від 15 вересня 2014 року; заяву від 30 вересня 2016 року вих.№290/02-24, яка зареєстрована в реєстрі за №1204 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. про передачу заяви ОСОБА_2 , в якій він вимагає усунути порушення умов Договору позики грошей укладеного 15 вересня 2014 року, зі змінами, внесеними Договором про внесення змін від 10 жовтня 2014 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та повідомляє про своє рішення у разі невиконання вимоги звернути стягнення на нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1167,5кв.м, шляхом прийняття вищевказаного нерухомого майна у свою, ОСОБА_2 , власність; заяву ОСОБА_2 від 30 вересня 2016 року; свідоцтво від 20 квітня 2017 року, зареєстроване в реєстрі за №537 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. про передачу заяви ОСОБА_2 30 вересня 2016 року ОСОБА_3 ; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №85578481 від 21 квітня 2017 року 16:55:09; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №85577717 від 21 квітня 2017 року 16:49:00; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №85578098 від 21 квітня 2017 року 16:52:17

Позивач вказує, що вона вважає, що додаткова угода від 10 жовтня 2014 року до договору позики від 15 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є фраудаторною, такою, що укладена на шкоду її інтересам, через що підлягає визнанню недійсною, а також, що вказане визнання недійсною оспорюваної угоди є підставою для скасування рішення приватного нотаріуса Сегеченко І.М. від 21.04.2017 року №34886728 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, адже однією з підстав реєстрації була оспорювана угода.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

У постанові КЦС ВС від 13 квітня 2022 року у справі № 757/62043/18-ц вказано про те, що договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації.

Позивач, вказує суду, що в даному випадку фраудаторність полягає у тому, що відповідачі, будучи братами, за допомогою додаткової угоди, а також іпотеки, не допустили поділу майна подружжя будівлі СТО, зазначає, що ключовим критерієм є формальне звернення стягнення на майно з метою не допустити його поділу між подружжям, тобто - зловживання своїми правами на шкоду третім особам, застосування «права на зло», а інструментом був договір іпотеки, який зробив реальним таке звернення стягнення, при цьому, фраудаторні ознаки договору містить саме додаткова угода через справжню мету її укладення.

Відповідачі у відзивах на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив вказують, що під час укладання додаткової угоди у жовтні 2014 року вони не могли знати про те, що у 2016 році ОСОБА_1 розпочне судовий процес щодо поділу майна подружжя.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2018 року у справі №522/11313/26 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 2/3 частини нежитлових будівель спеціалізованої СТО легкових автомобілів, загальною площею 1167,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Судом встановлено, що укладення договору позики та договору іпотеки від 15 вересня 2014 року з боку відповідача ОСОБА_3 здійснювалося за згоди його дружини ОСОБА_1 , тобто позивачу було відомо про передання в іпотеку нежитлової будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости за адресою: АДРЕСА_1 .

До посилань позивача, що насправді додаткова угода від 10 жовтня 2014 року була укладена після того, як вона подала позов про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя суд ставиться критично, адже жодних належних доказів на підтвердження цього суду не надано.

Також позивачем не доведено факту недобросовісної поведінки відповідачів при укладенні оспорюваної додаткової угоди.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі досліджених доказів суд дійшов до висновку, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, тому в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на об`єкт нерухомості слід відмовити.

Керуючись ст. 13, 16, 202, 203, 215-217 ЦК України, ст. ст. 10, 89, 265, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди недійсною, скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності на об`єкт нерухомості відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.Михайлюк

24.10.23