Ухвала

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 369/14457/21

провадження № 61-13199 ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Фінагеєвої І. О. від 05 липня 2022 рокута постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Желепи О. В., Кравець В. А., Мазурик О. Ф., від 22 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, посилаючись на те, що в межах виконавчого провадження № 65433165 з примусового виконання виконавчого листа № 369/3696/20 від 23 лютого 2021 року про стягнення з нього аліментів на утримання дітей державний виконавець невірно провів розрахунок заборгованості. В період з 23 березня 2020 року по 01 жовтня 2021 року він здійснив сплату аліментів у розмірі 35 700,00 грн, однак державний виконавець при розрахунку заборгованості не врахував платіжних документів, за якими він переказував стягувачу грошові кошти на загальну суму 94 900,00 грн, як доказ сплати ним аліментів.

Просив визнати ці дії державного виконавця неправомірними, зобов`язати виконавця здійснити розрахунок заборгованості за відповідний період з урахування сплати аліментів у розмірі 94 900,00 грн та скасувати постанову, якою на нього накладено штраф від 08 жовтня 2021 року у розмірі 22 882,58 грн, та зобов`язати повернути вказану суму.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

До Верховного Суду 27 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове про задоволення скарги у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди дійшли помилкового висновку щодо правомірності дій державного виконавця. З 23 березня 2020 року по 01 жовтня 2021 року він систематично в якості сплати аліментів на двох дітей перераховував стягувачу на картковий рахунок кошти. Внаслідок того, що державний виконавець не врахував цю суму як сплату аліментів, на нього було неправомірно нараховано заборгованість по аліментах і накладено штраф у зв`язку із заборгованістю, яка перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про її необгрунтованість, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За змістом статті 1, частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, в межах якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи із норм статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 20 травня 2021 року на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 65433165 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 369/3696/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 9 000,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 23 березня 2020 року.

Під час виконання виконавчого листа № 369/3696/20 ОСОБА_1 04 жовтня 2021 року звернувся до державного виконавця з заявою про перерахунок заборгованості по аліментах з урахуванням доданих до заяви платіжних документів на загальну суму 94 900,00 грн. Згідно з розрахунком від 06 жовтня 2021 року, заборгованість по аліментам станом на 01 жовтня 2021 року становить 114 412,90 грн із вже врахованим у добровільному порядку платежем на суму 59 200,00 грн з заявленої боржником суми 94 900,00 грн. Грошові кошти, які переказував боржник як аліменти, в графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів».

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом (частина 3 статті 195 СК України).

Частиною першою та четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику в тому числі і у разі подання заяви стягувачем або боржником.

Встановивши, що боржником не надано доказів, що ним здійснено перекази коштів на ім`я ОСОБА_2 із зазначенням призначення платежу саме аліменти, враховуючи те, що ОСОБА_1 визнавав добровільну участь батька у витратах на дітей, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про правомірність дій державного виконавця щодо розрахунку заборгованості, в якому 35 700,00 грн не враховано як сплата аліментів на виконання рішення суду та відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Суди попередніх інстанцій надали оцінку доводам ОСОБА_1 і вірно зазначили, що у державного виконавця при наявності заперечень стягувача проти врахування платежів без призначення «аліменти», були відсутні підстави для зменшення розміру заборгованості і за тими квитанціями, які не містили посилань на призначення платежу «аліменти на утримання дітей».

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 2607/386/2012.

Посилання в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду у постанові від 01 серпня 2019 року справа № 642/6906/16-ц та ухвалі від 30 серпня 2021 року справа № 490/2171/13-ц не свідчать про порушення судами норм матеріального права, оскільки зазначені висновки зроблені за інших фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності розрахунку вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та неправомірного нарахування заборгованості по аліментах і накладення штрафу, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законністьта обґрунтованість судових рішень не впливають, а є лише незгодою заявника з їх змістом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. Вказане правило застосовується судом касаційної інстанції і при оскарженні постанови суду апеляційної інстанції, яка прийнята за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування частини третьої статті 451 ЦПК Україниє очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

Керуючись частинами четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2022 рокута постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стебловської Юлії Олександрівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара