Номер провадження: 22-ц/813/1600/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року у складі судді Сувертак І.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою у розмірі 170 100 грн, який складається з: суми основного боргу 138 860 грн; 3% річних 31 240 грн. Також просив стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1 701 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 у період з 14.08.2013 по 17.09.2013 було надано ОСОБА_2 позику - грошові кошти у розмірі 9 000 доларів США. Зазначені обставини підтверджуються складеною відповідачем власноруч та підписаною розпискою від 07.02.2015. Відповідачем 07.04.2015 повернуто частину коштів - 2000 доларів США, 09.08.2015 - 500 доларів США, 22.08.2015 - 500 доларів США, 06.10.2015 - 500 доларів США, 20.10.2015 - 60 доларів США, 02.11.2015 - 140 доларів США. Таким чином несплачена сума позики склала 5300 доларів США, що становить 138 860 гривень. 20.06.2019 ОСОБА_1 було направлено ОСОБА_2 претензію яку він не отримав, борг не сплатив.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за розпискою в розмірі 170 100 грн, який складається з: суми основного боргу 138 860 грн; 3% річних 31 240 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 701 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким провадження у справі закрити та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, понесені при поданні апеляційної скарги у розмірі 2 551,50 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звертаючись до суду з позовом 06.08.2019 ОСОБА_1 зазначив, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Однак, із заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 06 березня 2017 року, вбачається що 30.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 07.02.2015. Та обставина, що позивачем в позовній заяві від 06.08.2019 зазначається про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за незаконне використання коштів у розмірі 31 240 грн. неможливо вважати зміною підстав позову чи доповненням його новими обставинами, оскільки зазначена сума є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат ОСОБА_1 внаслідок отримання компенсації (плати) від ОСОБА_2 за користування нібито утримуваними ним грошовими коштами у розмірі 5 300 доларів СІІІА, належними до сплати ОСОБА_1 .

12.10.2021 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду в частині стягнення 31 240 грн 3% річних скасувати та ухвалити нове в цій частині, стягнувши 38 183 грн 3% річних, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на те, що його небажання віддати борг та постійні без поважних причин не явки до суду уникнення відповідальності за свої борги також підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по справі №523/14425/15-ц та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення боргу у справі №523/9558/15-ц. Щодо тверджень про те, що предметом обох позовів є вимоги позивача про стягнення суми боргу за договором позики від 07.02.2015 зазначив, що у рішенні від 21 лютого 2017 року договір позики від 07.02.2015 у рішенні суду від 04 лютого 2020 року, яке оскаржується борг за розпискою у період з 14.08.2013 по 17.09.2013. Борг не повернуто і суду не надано жодних доказів повернення боргу та всі твердження про те, що про ці рішення стало відомо ОСОБА_2 тільки 03.06.2021 є не правдивими, що підтверджується інформацією з реєстру судових рішень де він також не з`являвся до судових засідань так як переховується від кредиторів і всіляко намагається уникнути сплати боргів, однак надавав заяви до суду, які були посвідчені у м. Одесі, також витяги з реєстру боржників свідчать про перебування ОСОБА_2 у м. Одесі так як на нього було складено адміністративні протоколи про порушення правил дорожнього руху у м. Одесі.

05.07.2023 від представника відповідача надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких останній підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

02.11.2023 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача.

02.11.2023 від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою.

Враховуючи, що справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав свої доводи щодо непогодження з доводами апелянта, попередні засідання відкладалися за заявою позивача та його представників, апеляційний суд відхиляє заяву представника позивача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе здійснювати її розгляд без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2015 ОСОБА_2 складено та підписано розписку про підтвердження ним факту наявності грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 у загальному розмірі 9000 дол. США, яке виникло в результаті отриманих ОСОБА_2 коштів у період з 14.08.2013 по 17.09.2013 в якості позики від ОСОБА_1 .

У вказаній розписці ОСОБА_2 зобов`язався вказану суму грошових коштів повернути в повному об`ємі ОСОБА_1 .

Згідно з вказаною розпискою відповідачем повернуто частину коштів, а саме: 07.04.2015- 2000 доларів США, 09.08.2015 - 500 доларів США, 22.08.2015 - 500 доларів США, 06.10.2015- 500 доларів США, 20.10.2015 - 60 доларів США, 02.11.2015 - 140 доларів США, а також 10.11.2016 здійснено платіж у розмірі 200 доларів США.

Отже, залишок несплаченої позики станом на 10.11.2016 склав 5100 дол. США.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив із того, що несплачена сума позики становить 5300 дол. США, що в еквіваленті 138 860 грн., яка підлягає стягненню, також наявні правові підстави для стягнення 3% річних у розмірів 31240 грн.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Під час апеляційного розгляду судом для повного та всебічного розгляду справи витребувано для огляду цивільну справу N523/12289/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 07.02.2015 у розмірі 5300 дол. США, що еквівалентно 135 176,50 грн.

Зі справи вбачається, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 21.02.2017 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 07.02.2015 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 135 176,50 грн.

Зі змісту вказаного рішення у справі N523/12289/16-ц вбачається, що судом було досліджено розписку від 07.02.2015 та встановлено, що відповідач отримав у борг кошти від позивача у розмірі 9000 дол. США у період з 14.08.2013 по 17.09.2013, залишок за якою станом на час звернення до суду з позовом становить 5300 дол. США, що в еквіваленті складає 135 176, 50 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 04.10.2021 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 21.02.2017 залишено без задоволення.

В апеляційному порядку вказане заочне рішення суду не переглядалося.

У справі N523/12274/19, яка переглядається судом апеляційної інстанції предметом спору так само є розписка, складена 07.02.2015 ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 позики у розмірі 9000 дол. США у період з 14.08.2013 по 17.09.2013 та залишок заборгованості за нею у розмірі 5300 дол. США, що в еквіваленті станом на час звернення до суду з цим позовом становить 138 860 грн., а також 3% річних у розмірі 31 240 грн.

З викладеного слідує, що вирішення питання, яке є предметом розгляду у цій справі, вже було предметом судового розгляду в рамках цивільної справи N523/12289/16-ц в частині стягнення залишку позики за розпискою від 07.02.2015, який становив 5300 дол. США. В зазначеній справі позивач заявляв вимогу про стягнення заборгованості до того ж самого відповідача, про той самий предмет і на тих самих підставах, які заявлені у справі, яка переглядається.

Зазначений позивачем у цій справі інший розмір заборгованості в гривневому еквіваленті на сум 5 300 дол. США у розмірі 138 860 грн. станом на час звернення до суду з цим позовом не свідчить про зміну предмету та підстави заявленої вимоги.

Отже, даний спір щодо стягнення залишку заборгованості за розпискою від 07.02.2015 року вже було вирішено рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 21.02.2017, яке набрало законної сили.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Враховуючи, що спір в частині стягнення залишку заборгованості у розмірі 5300 дол. США за розпискою від 07.02.2015 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 за рішенням суду у іншій справі вирішено, в рамках даної справи у відкритті провадження в частині стягнення залишку заборгованості по розписці мало б бути відмовлено на підставі п. 2 ч. 1ст. 186 ЦПК України, а відкрите провадження у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підлягало закриттю.

В той же час суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, ухваливши рішення по суті заявлених вимог в частині стягнення залишку боргу за розпискою.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257цього Кодексу.

Отже, провадження у справі за позовом в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення залишку заборгованості за розпискою підлягає закриттю.

Щодо вимоги про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 31 240 грн. за незаконне використання коштів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з позову ОСОБА_1 звертаючись до суду про стягнення залишку боргу по розписці від 07.02.2015 та 3% річних вказав, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Проте, як зазначено вище, спір про стягнення залишку боргу за вказаною розпискою вже вирішено судом першої інстанції та на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість.

Після вирішення вказаного спору за розпискою позивач, звертаючись з вимогою про стягнення 3% річних, підстав з яких саме просить стягнути кошти за незаконне користування позикою не зазначив, водночас суд самостійно встановлювати такі підстави не може.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних.

Враховуючи вищевикладене рішення в частині стягнення трьох відсотків річних підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних у розмірі 31 240 грн. скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 31 240 грн. відмовити.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основного боргу за розпискою у розмірі 138 860 грн. закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 08.11.2023

Головуючий:

Судді: