Єдиний унікальний номер судової справи 489/7202/21
Номер провадження 22-ц/812/1222/23
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

06 листопада 2023 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Стрілець К.О.,

за участі:

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» рішення, яке ухвалено Ленінським районним судом міста Миколаєва 17 серпня 2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в приміщені цього ж суду о 15 год. 12 хв. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі - ТДВ «СК «Гардіан») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 грудня 2020 року близько 16 год. 36 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки і моделі ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі -ДТП) ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу, марки і моделі ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4776919.

Позивачі є батьками загиблого ОСОБА_5 та на дату його смерті входили до складу його сім`ї.

За фактом настання даної ДТП були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування.

Станом на 25 жовтня 2021 року матеріали кримінального провадження розглядаються Ленінським районним судом міста Миколаєва.

Проте, як передбачено діючим законодавством, майнова та моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовуються незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала. Згідно вимог ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування страховиком шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, загальний розмір якого утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку; відшкодування витрат на поховання, загальний розмір якого стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку.

13 січня 2021 року представник позивачів повідомив ТДВ «СК «Гардіан» про ДТП та звернувся, в порядку визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року, із заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просив виплатити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по 90 000 грн. кожному страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого, по 30 000 грн. кожному страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою, а також 10 500 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання сина.

З 25 січня 2021 року по 04 березня 2021 року представником позивачів було надіслано ТДВ «СК «Гардіан» заяви про долучення документів, які в повному обсязі підтверджують заявлені вимоги позивачів, проте станом на 25 жовтня 2021 року від відповідача не надходило жодного листа про прийняте страховиком рішення та вчинені дії з метою вчасного здійснення виплати страхового відшкодування потерпілим.

Позивачі зазначають, що вони є особами пенсійного віку, проживали разом із загиблим, та перебували на його утриманні, а тому мають право на отримання відповідного страхового відшкодування.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили:

стягнути з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_2 90 000 грн. страхового відшкодування пов`язаного із смертю потерпілого, що належить матері загиблого, та 30 000 грн. страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що належить матері загиблого;

стягнути ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_3 90 000 грн. страхового відшкодування пов`язаного із смертю потерпілого, що належить батькові загиблого, та 30 000 грн. страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що належить батькові загиблого.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ТДВ «СК «Гардіан» задоволено частково.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування пов`язане зі смертю потерпілого у розмірі 90 000 грн.

Стягнуто ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування пов`язане зі смертю потерпілого у розмірі 90 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь держави судовий збір у розмірі 2 400 грн.

Зазначено, що вимога щодо стягнення витрат на правову допомогу підлягає вирішенню в порядку визначеному ч.8 ст.141 ЦПК України.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачі, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, мають право на отримання відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, у розмірі не меншим ніж 180 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із смертю ОСОБА_5 ТДВ «СК «Гардіан» відповідно до вимог п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов`язане відшкодувати позивачам моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. кожному.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на поховання суд першої інстанції відмовив, з посиланням на те, що такі витрати компенсовані позивачам обвинуваченим ОСОБА_4

04 вересня 2023 року Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено додаткове рішення у справі.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

В апеляційній скарзі ТДВ «СК «Гардіан», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Втім, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що позивачі перебували на утриманні свого сина, який не працював, а інформація про його доходи в матеріалах справи відсутня. Звернуто також увагу на те, що надана відповідачу довідка про місце реєстрації позивачів та їх сина, не підтверджує факт перебування позивачів на утриманні сина.

Окрім того, зазначено, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що обов`язок страховика з відшкодування моральної шкоди не є безумовним, оскільки з огляду на обставини, за яких 21 грудня 2020 року трапилась ДТП, розмір такого відшкодування може бути зменшений, або взагалі, у відшкодування моральної шкоди може бути відмовлено на підставі ч.5 ст.1187 ЦК України.

Позивачами, від імені яких діяв їх представник ОСОБА_6 , подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Разом з відзивом представником ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на підставі ч.8 ст.141 ЦПК України подана заява про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.21).

21 грудня 2020 року близько 16 год. 36 хв. сталася ДТП, в якій водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом - автомобілем марки і моделі ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 .

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_5 від отриманих тілесних ушкоджень помер (том 1 а.с.14-15,18,19,20).

Вироком Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 липня 2022 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.ст.75,76 КК України засудженого ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (том 1 а.с.141-143).

Відповідно до змісту вироку, 21 грудня 2020 року, близько 16 год. 36 хв, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем, марки і моделі ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій, чистій, без пошкоджень, асфальтованій проїзній частині проспекту Богоявленського в місті Миколаєві, яка має чотири смуги, призначені для руху в двох напрямках (по дві в кожному напрямку), на яких транспортні потоки протилежних напрямків розділені лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 Розділу 34 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, із відповідними змінами та доповненнями (далі ПДР), а межі смуг, призначених для руху в одному напрямку, позначені лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.5 ПДР, в межах лівої смуги руху, в напрямку від вулиці Старофортечної до вулиці Космонавтів, зі швидкістю близько 55 км/год.

В цей час, в районі будинку №42-А, на проїзній частині проспекту Богоявленського, в межах лівої смуги, при русі в напрямку від вулиці Старофортечної до вулиці Космонавтів, перебував пішохід ОСОБА_5 .

Рухаючись власною смугою руху в обраному напрямку, при наближенні до будинку №42-А, розташованого на проспекті Богоявленському в місті Миколаєві , водій ОСОБА_4 грубо порушив вимоги пунктів 1.3,1.5,2.3«б»,12.3 ПДР, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, внаслідок чого передньою центральною (ближче до лівої) частиною керованого ним автомобіля марки і моделі ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перебував у вертикальному положенні, на проїзній частині проспекту Богоявленського, в межах лівої смуги, при русі в напрямку від вулиці Старофортечної до вулиці Космонавтів, обернений лівою поверхнею тіла до транспортного засобу під керуванням ОСОБА_4 . Внаслідок вказаної ДТП пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Миколаївської міської ради, де того ж дня від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Згідно з Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/4776919 від 10 серпня 2020 року цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ВАЗ 111940, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СК «Гардіан» (том 1 а.с.66).

23 грудня 2020 року ОСОБА_4 звернувся до ТДВ «СК «Гардіан» з повідомленням про ДТП, що сталася 21 грудня 2020 року (том 1 а.с.67-68).

13 січня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до ТДВ «СК «Гардіан» з повідомленням про вищевказану ДТП, до якої додали, зокрема заяви про виплату страхового відшкодування, в яких просили виплатити ним по 90 000 грн. кожному страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого, по 30 000 грн. кожному страхового відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою, а також 10 500 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання сина (том 1 а.с.30-35).

Відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Миколаївська управляюча компанія» від 12 січня 2021 року №05 померлий ОСОБА_5 станом на дату смерті проживав із батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_2 (том 1 а.с.28).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають на обліку в Інгульському об`єднаному управлінні Пенсійного Фонду України міста Миколаєва в Миколаївській області і отримують пенсію за віком (том 1 а.с.24,25,26).

Згідно акту про засвідчення факту перебування на утриманні, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які проживають у квартирі АДРЕСА_2 , потребували утримання, оскільки їх дохід був меншим ніж необхідні витрати, та перебували на утримані свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.27).

Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу своїх порушених прав, посилалися на те, що вони є пенсіонерами, а, отже, особами, що втратили годувальника, у зв`язку з чим мають право на відшкодування страхової регламентної суми на підставі ст.27-2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Пунктом 27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме ст.1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (висновки Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2022 року в справі №304/936/19).

Згідно з ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на не підтвердження позивачами факту того, що вони перебували на утриманні померлого (призначення пенсій по втраті годувальника або наявність рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні померлого), колегія суддів вважає помилковими та вказане до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

Під час встановлення того, чи потребують батьки матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц).

Крім того, аналіз положень ч.1 ст.1200 ЦК України свідчить про те, що право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого мають як ті непрацездатні особи, що перебували на утриманні потерпілого, так і ті, які мали право на одержання від нього утримання.

Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі №742/554/19-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19-ц, від 08 вересня 2021 року у справі №577/1316/20.

Практика суду касаційної інстанції з цього питання підтверджена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі №279/1688/22.

Разом з тим, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду та відповідну заяву, страховик не вчинив дій, передбачених ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені позивачами вимоги про відшкодування їм шкоди, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняв, як і не прийняв рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Натомість, як зазначалося в запереченнях на позов, страховик очікував документального підтвердження вини особи (рішення суду, яке набрало законної сили за результатом розгляду кримінальної справи).

Поряд з цим, колегія суддів зауважує, що наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні, тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вина ОСОБА_4 у скоєнні ДТП, яка призвела до смерті ОСОБА_5 та настання внаслідок цього страхового випадку з обов`язком страхової компанії відшкодувати завдану шкоду, відповідачем не оспорюються.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачі перебували на утримані померлого сина, що підтверджується матеріалами справи, зокрема документами, з яких вбачається, що вони досягли пенсійного віку, є непрацездатними особами, потребують допомоги, а тому відповідно до ст.ст.1187,1200 ЦК України та ст.ст.6,27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на їх користь підлягає стягненню страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника.

Посилання відповідача на те, що довідка про склад сім`ї за відсутності доказів, що допомога померлого в ДТП була основним і постійним джерелом існування для позивачів, не є достатнім доказом перебування позивачів на утриманні останнього, безпідставні, так як позивачами у цій справі надано належні та допустимі докази, які підтверджують, що вони дійсно знаходились на утриманні свого сина.

При цьому, судом першої інстанції оцінено усі надані докази у сукупності та взаємному зв`язку відповідно до вимог ст.89 ЦПК України та правильно встановивши обставини справи й правильно застосувавши норми права, суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині судового рішення, зводяться до незгоди відповідача з ними, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки районним судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що рішення в оскаржуваній частині на підставі положень ст.375 ЦПК України, слід залишити без змін.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ТДВ «СК «Гардіан» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 09 листопада 2023 року