Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/3665/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2023 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.,

за участю секретаря судового засідання Тарасюк О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житла,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Сарненського районного суду Рівненської області з позовом в якому просить виселити ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В обґрунтування позову вказує, що вона є власницею житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними було розірвано 19.03.2018 року, однак, після розірвання шлюбу продовжує проживати в належному їй будинку. На даний час відповідач що вживає спиртними напоями , погрожує фізичною розправою, влаштовує сварки та бійки та перешкоджає користуватись власністю.

04.11.2021 року комісією Сарненської міської ради було проведено обстеження матеріально-побутових умов за результатами кого складено акт, де встановлено, що ОСОБА_2 вже протягом п`яти років не проживає за адресою реєстрації, проте приходить до помешкання позивач в стані алкогольного сп`яніння, вчиняє відносно неї насильство та пошкоджує майно.

В зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

В подальшому представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій у зв`язку з перейменуванням вулиць просить виселити відповідача з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, зазначила, що в неї з відповідачем виникають постійні конфлікти, непорозуміння та сварки, і в зв`язку з тим, що вона є одноосібним власником житлового будинку, просить позов задовольнити та виселити відповідача.

Відповідач позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні оскільки він проживає в будинку з 1986 року та вкладав в нього багато коштів займає лише одну кімнату та має окремий вхід. Крім того, казав, що іншого житла немає.

Допитаний свідок ОСОБА_3 , який є сусідом сторін по справі, дав показання про те, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку.

Суд, заслухавши сторін по справі, свідка, дослідивши письмові докази: технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями; витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, що підтверджують право власності позивача ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 ; з акту виконавчого комітету Сарненської міської ради відповідач ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 не проживає, вказана інформація записана зі слів ОСОБА_1 ; рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 19.03.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано, ОСОБА_4 присвоєно прізвище « ОСОБА_5 » дійшов висновку що позов в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного.

Стаття 328 ЦК України визначає підстави набуття права власності. Встановлено, що право власності набувається на підставах, що не забороні законом, зокрема з правочинів. Стаття 391 ЦК України закріплює правомочність власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча воно і не поєднане з позбавленням володіння.

Судом встановлено, та підтверджується наявними в справі доказами, що спірне житло належить позивачу, відповідач в спірний будинок вселився як член сім`ї власника майна, 19.03.2018 року шлюб між сторонами було розірвано, тобто відповідач є колишнім членом сім`ї ОСОБА_1 , доказів про те, що відповідач не проживає в спірному будинку надано не було, досліджений акт в якому зі слід позивача зазначено, що ОСОБА_2 не проживає в будинку записано зі слів ОСОБА_1 та спростовується показаннями свідка.

Доказів про те, що у відповідача наявне інше житло позивачем надано не було.

Згідно зі ст.ст. 319, 383, 391, 405 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.ст. 109, 156, 116 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням за цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, відповідач під час спільного проживання допускав поодинокі порушення правил співжиття сторін, проте ці факти не вказують про їх систематичність і не унеможливлюють їх проживання в одному будинку, тобто не є підставою для виселення ОСОБА_2 відповідно до ст. 116 ЖК УРСР.

З правого висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року в справі №754/613/18-ц вбачається, що тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" видно, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті.

Як зазначалося у рішеннях від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" та від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України", у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Тому задоволення позову стало б для ОСОБА_2 , який іншим житлом незабезпечений, надмірним тягарем, який слід вважати непропорційним легітимній меті такого втручання. Отже, у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому у разі задоволення позову очевидно порушувалися б суб`єктивні права відповідача на житло, що є недопустимим.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відтік, оскільки суд у позові відмовив у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 паспорт № НОМЕР_2 ) про виселення з житлового будинку без надання іншого житла - відмовити.

Відмовити у виселенні ОСОБА_2 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення буде складене 06.11.2023 року.

Суддя