Номер провадження 2/754/381/23
Справа №754/2447/22
РІШЕННЯ

Іменем України

18 січня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Рябенка В.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом з вимогою до відповідачів, який було уточнено в процесу судового розгляду, про солідарне стягнення з відповідачів 3 % річних у розмірі 80 495, 96 грн. та курсової різниці - 818 091,82 грн.

Вимоги мотивовано тим, що 17.10.2016 між сторонами був укладений договір позики на суму 2 193 629,00 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 16 грудня 2016 року. 17.10.2016 між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 16.12.2016 між сторонами був укладений Додатковий договір до Договору позики, відповідно до якого відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг до 12 години ранку 17.03.2017. В забезпечення договору позики 17.10.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_4 виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 17.10.2016. Проте ОСОБА_2 не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків. Відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії щодо неналежного виконання зобов`язання. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, а саме 3% річних та курсової різниці. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.09.2018 позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 скасовано та прийнято постанову, якою стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 2 053 805,63 грн. При цьому, даний борг складається виключно з основної суми заборгованості, без урахування неустойки, штрафу та 3 % річних від простроченої суми. Викладені вище обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019, а тому відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. Відповідно до п. 4 Договору позики від 17.10.2016 у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання та 3 % річних від простроченої суми. Оскільки грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач вважає, що відповідачі повинні сплатити йому 3 % річних у розмірі 80 495, 96 грн. та курсову різницю у розмірі 818 091,82 грн., а також судові витрати у справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2022 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по справі, здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2022 подовжено строк розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 90 днів з дня винесення даної ухвали.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.08.2022 постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав уточнені позовні вимоги, які просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 скористався правом надання відзиву, у якому позов визнав частково, а саме в частині стягнення 3 % річних. Щодо стягнення курсової різниці заперечував.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

В судовому засіданні встановлено.

Судом встановлено, що 17.10.2016 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 2 193 629 грн., що еквівалентно 85 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору.

Договором позики передбачено строк повернення позики до 12:00 год. ранку 16.12.2016 року. У договорі міститься розписка про отримання 17.10.2016 позики в сумі 85 000 доларів США.

До договору позики 17.10.2016 укладено додатковий договір, відповідно до п. 2.1 якого позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 85 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день погашення позики, та сплатити проценти у строк до 17.12.2016.

Відповідно до п. 3.1 Додаткового договору, до договору позики від 17.10.2016 позикодавець має право на одержання від позичальника процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням для отримання грошей та включаючи дату їх повернення.

16.12.2016 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено додатковий договір, згідно п. 1.1 якого позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у пункті 1 цього договору борг до 12:00 год. 17.03.2017.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між позивачем та відповідачами було укладено договір поруки від 17.10.2016.

В забезпечення виконання за Договором позики та Додатковим договором до Договору позики між позивачем (іпотекодержатель) та відповідачами (іпотекодавці) був укладений Договір іпотеки квартири від 17.10.2016, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченко О.Л., реєстровий № 1408

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за договором позики, укладеним 17.10.2016, в розмірі 28 652 911, 53 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.05.2019 залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 скасовано та прийнято постанову, якою позов про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача борг у розмірі 2 053 805, 63 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановами старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Гудзь Р.В. та Федорченка Р.А. від 28.10.2019, 31.10.2019 відкрито виконавче провадження № 60414866 про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у розмірі 2 053 805, 63 грн.

Постановою Верховного суду від 23.07.2020 постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2019 залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтями 599, 629 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу становить 80 495 грн. за період з 01 серпня 2021 року по 24 листопада 2022 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних у розмірі 80 495 грн. підлягають задоволенню. В цій частині відповідач ОСОБА_2 визнає позовні вимоги і не заперечує щодо стягнення з нього вказаної суми.

Щодо стосується позовних вимог щодо стягнення курсової різниці, то слід зазначити наступне.

Грошовою одиницею України є гривня, як передбачено ст. 99 Конституції України Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 192 ЦК України).

Статтею 524 ЦК України визначено, що грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, а в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Ч.3 ст.533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18); від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку "Вплив змін валютних курсів", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття "курсова різниця", можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Курсова різниця не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національній валюті України при різних валютних курсах.

Відповідний правовий висновок викладений в постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15ц, провадження № 14-79цс18, у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 608/532/17, провадження № 61-26131св18.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Аналізуючи викладене вище, суд зазначає, що позивач скористався своїм правом і звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, при цьому з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 отримав позику у доларах США, мав право визначити суму боргу у доларах США, а не її еквівалент у національній валюті, отже вимоги про стягнення курсової різниці, як збитків, понесених із знеціненням валюти, є безпідставними.

Також слід зазначити, що коливання (зміну) курсу валюти, що спричинила її курсову різницю, не являється неправомірними діями боржника щодо невиконання зобов`язання, і відповідно це не може позбавити кредитора можливості отримати «реальний» очікуваний дохід.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів 3 % річних за період з 01 серпня 2021 року по 24 листопада 2022 року - в розмірі 80 495, 96 грн., при цьому не доведено правомірність його вимог про стягнення курсової різниці, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст.. 141 ЦПК України судовий збір стягнути з відповідачів в розмірі 496,20 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 525, 526, 530, 625 ЦК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних в розмірі 80 495, 96 грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 496,20 грн. з кожного.

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення курсової різниці, відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Позивач ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 24.01.2023

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон