ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023 року місто Чернівці справа №718/1216/23

провадження №22-ц/822/771/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н.К.,

Суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Оленюк Христина Ігорівна на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення інфляційних збитків, 3% річних та пені, головуючий в суді першої інстанції суддя Мінів О.І.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «Сенс Банк» про стягнення інфляційних збитків, 3% річних та пені за договорами банківських вкладів №12 від 20 лютого 2014 та № 15/16/2.64 від 18 лютого 2014 року.

Посилалася на те, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року по справі №718/2903/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 20 лютого 2014 року №12 у розмірі 122 873,97 грн., 25000 дол. США та 5000 Євро. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2014 року після смерті ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу від 18 лютого 2014 року заборгованість у розмірі 614 369,86 грн., 87307,19 дол. США та 87 307,19 Євро. Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Присуджені кошти виплачені відповідачем 31 жовтня 2022 року.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем не виконувалось зобов`язання щодо виплати суми вкладу за договорами банківського вкладу від 20 лютого 2014 року та від 18 лютого 2014 року у строк до 20 лютого 2015 року та 18 лютого 2015 року відповідно, то у позивача наявне право звернутись до суду для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а саме на стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені за період 01 травня 2017 року по 31 жовтня 2022 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2023 року передано для розгляду до Голосіївського районного суду м.Києва цивільну справу № 718/1216/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про стягнення інфляційних збитків, 3% річних та пені.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

На ухвалу суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу про передачу справи до Голосіївського районного суду м.Києва та направити справу до Кіцманського районного суду Чернівецької області для продовження розгляду.

Посилається на те, що за відмову у видачі належних клієнту за договором банківського рахунку сум передбачається саме нарахування пені відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а не штрафу.

Судом у справі №718/2903/19 було встановлення що Договір строкового банківського вкладу не було достроково розірвано на вимогу Позивача, і взагалі питання щодо дострокового розірвання договору не вирішувалось судом.

Позивачем заявлено вимогу про застосування передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за прострочення боржником виконання грошового зобов`язання та стягнення пені передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» за період з 01 травня 2017 року по 31 жовтня 2022 року - дату виконання рішення суду із повернення суми основної заборгованості, тобто за період невиконання основного зобов`язання.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України.

Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (Постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 року № 6-474 цс16).

Отже, відносини між Сторонами станом на сьогодні не є припиненими, так як Відповідачем належним чином не виконано у повному обсязі грошові зобов`язання перед Позивачем, а отже Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між Сторонами, а твердження суду про те що, споживчі відносини між сторонами припинились виконанням основного зобов`язання не відповідають вимогам закону.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Вказало, що за Договором банківського вкладу №15/16/2.64 від 18 лютого 2014 року, укладеного між відповідачем та померлим ОСОБА_2 позивачка не являється вкладником, не являється стороною договору, а отже і не являється споживачем за Законом України «Про захист прав споживачів», що відповідає висновкам викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №753/4351/17, від 12 листопада 2020 року у справі №645/3720/17, від 14 квітня 2022 року у справі №361/4256/19.

За Договором банківського вкладу №12 від 20 лютого 2014 року, укладеного між відповідачем та позивачкою на теперішній час та станом на дату подачі позову, позивачка не являється споживачем, оскільки зобов`язання припинено його виконанням.

Договірні відносини між сторонами припинено, а отже банк не являється надавачем споживчих послуг, а позивачка не має статусу споживача.

Вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені в ухвалі суду відповідають вимогам закону і справа підлягає розгляду за місцезнаходженням відповідача.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до п.9 ч.1 ст.353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, у даній справі оскаржується ухвала про передачу справи на розгляд іншого суду, то справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті (ст. 23 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що у спірних правовідносинах правило альтернативної підсудності не підлягає застосуванню.

Врахувавши, що місцезнаходженням відповідача юридичної особи АТ «Сенс Банк» є територія Голосіївського району м. Києва, суд передав дану справу за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Положеннями ст. 27 ЦПК України визначено загальні положення підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходження відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувшись до Кіцманського районного суду Чернівецької області суду з даним позовом до відповідача АТ «Сенс Банк», обрану підсудність даного спору обґрунтовувала тим, що позови з приводу захисту прав споживача, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Стаття 28 ЦПК України містить перелік цивільних справ, в яких встановлена підсудність за вибором позивача, тобто останньому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних в законі судів.

Встановлення альтернативної підсудності, яка на відміну від загальної, є додатковою процесуальною гарантією забезпечення інтересів окремих категорій позивачів, пов`язане з необхідністю створення позивачеві більш сприятливих умов для звернення за судовим захистом.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України визначено правило альтернативної підсудності за яким позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Отже, за загальним правилом позови пред`являються за місцезнаходженням чи місцем реєстрації відповідача відповідно до ст. 27 ЦПК України, проте, у випадках, визначених ст. 28 ЦПК України, позивач може сам обрати суд, до якого звертатися з позовом.

У справі, що переглядається встановлено, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року по справі №718/2903/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 20 лютого 2014 року №12 у розмірі 122 873,97 грн., 25000 дол. США та 5000 Євро. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2014 року після смерті ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу від 18 лютого 2014 року заборгованість у розмірі 614 369,86 грн., 87307,19 дол. США та 87 307,19 Євро.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вище вказане рішення суду виконане і присуджені кошти позивачу виплачені відповідачем 31 жовтня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 позовні вимоги у даній справі обґрунтовує тим, що оскільки відповідачем не виконувалось зобов`язання щодо виплати суми вкладу за договорами банківського вкладу від 20 лютого 2014 року та від 18 лютого 2014 року у відповідні строки, то у позивача наявне право звернутись до суду для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а саме: просила стягнути з відповідача інфляційні втрати, 3% річних на підставі ст.625 ЦК України та пеню передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 01 травня 2017 року по 31 жовтня 2022 року.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

За змістом статті 1 Закону про захист прав споживачів споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1066, 1070 ЦК України). Сама сума коштів, розміщених на рахунках, не може бути врахована у базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

У той же час після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19, від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17-ц).

Судом встановлено, що позивач скористалася правом на розірвання депозитних договорів, звернувшись до суду з вимогою про повернення суми вкладу.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) сформульовано висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Проте при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Вказано, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

У справі № 321/404/19 Верховний Суд зазначив, що після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, тому з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи наведене, аналізуючи викладені норми Закону, колегія суддів вважає, що спір, який ініціювала ОСОБА_1 випливає з договорів банківського вкладу, однак на даний час банком грошові кошти по договорам вкладу повернуті, а тому між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, а відтак між сторонами відсутні споживчі правовідносини.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» і на даний спір не поширюється правила підсудності, визначені ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленої ухвали не впливають.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

Н.Ю. Половінкіна