Номер провадження: 22-ц/813/2294/23
Справа № 520/9183/15-ц
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Брагарчук Ольги Русланівни на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що 27.12.2010 року ОСОБА_1 взяв у нього в борг 300 000 доларів США з терміном повернення до 01.01.2012 року, про що склав дві розписки. Однак, у визначений в розписках термін борг не повернув, на неодноразові звернення позивача повернути борг в позасудовому порядку не реагує, що стало підставою звернення до суду.

При цьому позивач просив стягнути борг 300 000 доларів США у гривнях, еквівалент якого на день складення розписок складав 6 540 000 гривень.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики (розписок) у розмірі 6 540 000 грн. та 3 654 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 10.10.2023 року на 15-00 г., представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Брагарчук О.Р. не з`явилась, подала заяву про неможливість бути присутньою в судовому засіданні через тимчасову непрацездатність і просила провести судове засідання у її відсутність, врахувавши відомості про відсутність додаткових доказів, про які зазначено у клопотанні експерта, в провадженні якого перебуває судово-почеркознавча експертиза, призначена апеляційним судом за клопотанням представника відповідача Власова О.Ю. Також представник відповідача просила, у разі розгляду апеляційної скарги по суті і ухваленні рішення, врахувати її заяву про застосування позовної давності, яка додана до апеляційної скарги.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неучасті апелянта в судовому засіданні 10.10.2023 року о 15-00 г. судом апеляційної інстанції не встановлена, а його представник подала заяву про проведення судового засідання у її відсутність, крім того заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі і доданій до апеляційної скарги заяві про застосування позовної давності, представник позивача - у відзиві на апеляційну скаргу, а наявних у праві матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності апелянта та його представника при таких обставинах не є порушенням прав апелянта та його представника щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики (розписок) у розмірі 6 540 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було повернуто у строк, зазначений у розписках ОСОБА_2 позику, а саме: грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на дату складання позовної заяви становить 6 540 000,00 грн., що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 27.12.2010 року відповідач - ОСОБА_1 взяв у позивача ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 200 000 (двісті тисяч) доларів США 00 центів та 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів, які відповідач зобов`язався повернути в строк до 01 січня 2012 року.

Даний факт підтверджується копіями двох письмових розписок від 27.12.2010 року, які наявні в матеріалах справи.

Однак до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання щодо повернення грошей не виконав.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В розумінні ст. 545 ЦК України наявність оригіналу розписки про надання позики у кредитора і, як слідство, відсутність її у боржника, так само, як і відсутність у боржника зустрічної розписки кредитора про отримання ним грошових коштів на повернення раніше виданої позики, свідчить про невиконання боржником зобов`язань з повернення грошових коштів, отриманих у позику.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що оригінал розписки про передачу грошових коштів у борг ОСОБА_1 знаходиться у кредитора ОСОБА_2 , суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення позики.

Обґрунтованість даного висновку, викладеного в оскаржуваному заочному рішенні, відповідачем по суті не спростована ані при поданні заяви про перегляд заочного рішення суду, ані при поданні апеляційної скарги і перегляді справи в апеляційному порядку.

Апеляційний суд на клопотання представника відповідача призначив судово-почеркознавчу експертизу щодо належності почерку, яким написані розписки від 27.12.2010 року, та підписів, якими підписані обидві розписки від імені ОСОБА_1 , саме ОСОБА_1 . Ухвалу про призначення даної експертизи направлено на виконання до Одеського НДІСЕ, експерт якого в подальшому надіслав до суду клопотання разом з матеріалами справи та просив витребувати у відповідача вільні та експериментальні зразки почерку та підпису.

Представник відповідача надала до апеляційного суду заяву, в якій повідомила про неможливість надання документів, про надання яких просив експерт.

У зв`язку зі зміною складу суду і розглядом справи спочатку, колегією суддів враховано зміст повідомлення представника відповідача про неможливість надання документів, про надання яких просив експерт, у зв`язку з чим відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Оскільки у поданій до суду апеляційної інстанції заяві представник відповідача (апелянта) будь-яких інших клопотань про дослідження нових доказів щодо заперечення проти позову по суті не заявила і не заперечувала проти закінчення апеляційного перегляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з обґрунтованістю заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за позикою за розписками від 27.12.2010 року, так як відповідач не підтвердив належними і достатніми доказами, що йому не належить ані почерк, ані підпис, виконаний від його імені у розписках, та не довів факту повного або часткового виконання зобов`язань з повернення позики.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18), викладено правові висновки про те, що суд апеляційної інстанції вправі вирішувати питання про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити у суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Аналогічні по суті норми були передбачені у статтях 1, 11, 158 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції та на час ухвалення заочного рішення.

В постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Положення цієї частини не поширюються на випадки, передбачені абзацом другим частини третьої статті 191 цього Кодексу (частини 1-4 статті 76 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції та на час ухвалення заочного рішення).

Відповідно до ч. 5 статті 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно з ч. ч. 1-4, 9 ст. 76 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Особам, які проживають за межами України, судові повістки вручаються в порядку, визначеному міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в разі відсутності таких - у порядку, встановленому статтею 419 цього Кодексу.

Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

У заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Брагарчук О.Р. зазначила, що відповідач не був належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи і ніколи не укладав ніяких договорів щодо представництва своїх інтересів в суді з адвокатом Бурлакою Р.А., з яким не знайомий, і у час, коли адвокат звернувся із заявою про ознайомлення з матеріалами справи 25.08.2015 року з доданням ордеру та витягу із договору про надання правової допомоги від 01.02.2015 року, відповідач перебував за кордоном.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення адвокатом Бурлакою Р.А., який надав до суду документи про здійснення представництва інтересів відповідача ОСОБА_1 ордеру та витягу з договору про надання правової допомоги від 01.02.2015 року, і які відповідач не міг підписувати, оскільки в цей час перебував за кордоном, про що позивач достовірно обізнаний, оскільки весь час з 2009 року і до подачі до суду цього позову 30.06.2015 року, саме він ОСОБА_2 , як адвокат, був представником інтересів ОСОБА_1 .

Як вбачається, з матеріалів справи провадження справі відкрито ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 липня 2015 року.

Про судове засідання, призначене на 12-30 г. 23.09.2015 року, відповідачу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , направлялась судова повістка, яка повернулась до суду з відміткою: «за закінченням терміну зберігання». (а. с. 24-25). Відомості про направлення судової повістки-повідомлення за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 про судове засідання, яке призначено на 11-45 г. 06.11.2015 року, коли було ухвалено оскаржуване заочне рішення, в матеріалах справи відсутні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13- ц (провадження № 14-108цс19) зроблено висновок, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у пункті 31 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, у пунктах 47-48 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/11896/17 від 12 грудня 2018 року). Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційний суд не виконав належно зазначений процесуальний обов`язок з інформування позичальника».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що «у ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час та місце її розгляду, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтовував свою апеляційну скаргу такою підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» (частина друга статті 410 ЦПК України). Тлумачення частини другої статті 410 ЦПК України свідчить, що: правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення; оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції; правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги, що сам позивач у звернені до правоохоронних органів стверджував про підробленість договору про представництво інтересів ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, і що ОСОБА_1 з лютого 2015 року перебував і перебуває за межами України, про що позивачу достовірно відомо, і у зв`язку з чим ОСОБА_1 не міг підписати даний договір з адвокатом Бурлакою Р.А., виходячи з доводу апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, коли було ухвалено оскаржуване заочне рішення, у суду апеляційної наявні підстави в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України для скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Як вже зазначалось, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Брагарчук О.Р. при поданні заяви про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції та при поданні апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду заявила про застосування позовної давності до вимог про стягнення позики за двома розписками від 27.12.2010 року на загальну суму 300 000 доларів США (100 000 + 200 000) з огляду на те, що той не зміг заявити відповідне клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки не отримував листів місцевого суду та судових повісток.

Як встановлено в апеляційному суді, відповідач ОСОБА_1 не отримував судової кореспонденції та судових повісток та не був належним чином повідомлений про розгляд справи місцевим судом й не мав можливість зробити у суді першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Заява про застосування позовної давності наведена представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Брагарчук О.Р. у заяві про перегляд заочного рішення суду, яка судом першої інстанції залишена без задоволення.

Так само про застосування позовної давності зазначено і в апеляційній скарзі на заочне рішення суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Натомість, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (абзац перший частини п`ятої статті 261 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 261 ЦК України не суперечать загальному правилу визначення моменту початку перебігу позовної давності, закріпленому у частині першій цієї статті, а лише конкретизує дату, погоджену сторонами при укладенні договору, з якої кредитор міг та повинен був довідатись про порушення свого права. Отже, за змістом статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням наведеного, початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. На підставі частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням процесуальних вимог щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договорами позики (розписками) від 27.12.2010 року є обґрунтованими і відповідачем заявлено про застосування позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

З тексту 2-х розписок від 27.12.2010 року зазначено про обов`язок позичальника повернути позики у строк до 01.01.2012 року.

До суду з позовом за захистом своїх прав та стягнення позики позивач звернувся 30.06.2015 року. При цьому у заявленому позові позивач не зазначав про поновлення строку звернення до суду.

Під час надання відзиву на апеляційну скаргу і розгляду справи в апеляційному порядку, позивач та його представник заперечували проти застосування позовної давності, посилаючись на те, що відповідач визнавав борг весь час, який передував зверненню до суду.

Оскільки відповідач просить застосувати позовну давність, а позивач не надав належних і достатніх доказів про переривання позовної давності, самі по собі пояснення позивача та залучених ним свідків про те, що відповідач весь час до звернення до суду визнавав борг, не є підставою вважати доведеним факт переривання строку позовної давності.

Одночасно це не може вважатися поважною причиною для поновлення строку позовної давності.

Твердження позивача, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, заявляючи про застосування позовної давності через 7 років після слухання справи в суді, не можуть бути взятими до уваги, оскільки встановлено порушення судом процесуальних норм щодо належного повідомлення відповідача.

Крім того, заперечення позивача, що відповідач знаходився за кордоном і тому не міг бути повідомленим, не звільняє суд від обов`язку вжити належних заходів для направлення повідомлення про розгляд справи в порядку ст. 74-76 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи в районному суді та ухвалення заочного рішення від 06.11.2015 року, і у разі належної оцінки про неповідомлення відповідача та з урахуванням заяви про застосування позовної давності, суд першої інстанції мав підстави для перегляду заочного рішення і призначення справи до розгляду за участю представника відповідача з метою перевірки обґрунтованості позовних вимог і підстав для застосування позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

Зокрема у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено: «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)».

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення позики у розмірі 6 540 000 грн. без задоволення через пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин і, як слідство, відсутності підстав для його поновлення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Брагарчук Ольги Русланівни задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 19.10.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова