____________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2-о/947/410/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2023 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Літвінової І.А.

секретар судового засідання помічник судді Молодов В.С. (за дорученням головуючого на підставі ч. 3 ст. 66 ЦПК України),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одеса цивільну справу № 947/22987/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітнього сина,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою, в якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме: самостійного виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебування на утриманні батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 11.08.2023 року заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 947/22987/23.

В судове засідання 16.08.2023 року заявник з`явився, надав особисті пояснення щодо заяви та просив суд її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 підтримала та не заперечувала проти її задоволення.

За результатами судового засідання протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості заінтересованих осіб орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Службу у справах дітей Одеської міської ради.

В наступному заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Зі сторони заінтересованих осіб органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради та Служби у справах дітей Одеської міської ради будь-яких заяв/клопотань по суті справи чи з процесуальних питань до суду не надходило.

Розгляд справи проводиться за наявними у справі матеріалами.

В ході розгляду справи суд вважає заяву ОСОБА_1 такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 під час перебування у шлюбі у подружжя ОСОБА_4 народився син ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції від 09.01.2014 року серія НОМЕР_2 .

Проте, подальше подружнє життя у батьків дитини не склалося і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.08.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили 17 травня 2018 року.

Відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали/ участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Заявник ОСОБА_1 стверджує, що його малолітній син фактично зареєстрований та проживає разом з ним. Заявник, як батько дитини, здійснює постійний догляд за малолітнім, забезпечує всебічний духовний та фізичний розвиток дитини та несе всі матеріальні витрати по утриманню сина. Встановлення факту, що має юридичне значення йому необхідно у зв`язку із тим, що мати дитини ОСОБА_2 здійснює постійний догляд за своєю бабусею ОСОБА_5 , яка є інвалідом 2 групи та потребує постійного догляду, матеріальної та фізичної допомоги зі сторони ОСОБА_2 , у зв`язку із чим, вона не може приймати участь у вихованні та матеріальному забезпеченні свого сина по об`єктивним обставинам. Крім того, ОСОБА_2 регулярно виїжджає за кордон на заробітки.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у суді підтвердила наведені заявником факти.

Отже, мати дитини ОСОБА_2 фактично самоусунулася від виховання та утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім власних пояснень у судовому засіданні, заявником на підтвердження факту сумісного проживання з дитиною надано акт з місця проживання та довідку Департаменту Одеської міської ради від 12.07.2023 року, якою підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано всього дві особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Датою реєстрації місця проживання батька вказано 18.07.2001 рік, датою реєстрації місця проживання дитини ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На виконання ухвали суду Службою у справах дітей Одеської міської ради надано акт обстеження умов проживання від 18 вересня 2023 року, яким підтверджено факт спільного проживання та виховання заявником ОСОБА_1 малолітнього сина ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 та створення необхідних умов для проживання, виховання та розвитку малолітньої дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ч. 1ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Судом встановлено, що дана справа не пов`язана з вирішенням спору про право. Заявник самостійно виховує та утримує сина, а тому заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Враховуючи те, що встановлення факту породить для заявника юридичні наслідки, іншого шляху для підтвердження даного факту не існує, суд вважає доведеним той факт, що заявник самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина, а тому вважає за необхідне заяву задовольнити.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статі 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати заявнику можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, які встановлює суд, розглядаючи справи в окремому провадженні, визначений в частині 1 статті 315 ЦПК України.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Юридичні факти - це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Таким чином, суд вважає доведеним юридичний факт, який заявник просить суд встановити.

Керуючись ст.ст. 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) заінтересовані особи ОСОБА_2 (РНОКПП не відомий; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні малолітнього сина задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , та перебування на утриманні його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт: серія НОМЕР_3 , виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 7 травня 2002 року; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Днем складення повного рішення є 25 жовтня 2023 року.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Літвінова І. А.