Справа № 350/1538/22
Номер провадження 2/350/96/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 січня 2023 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
головуючого судді Бейка А.М.,
секретаря судового засідання Маєвської С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Рожнятів у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №350/1538/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,
з участю сторін цивільної справи:
позивачки ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
Позивачка звернулася до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача, у якій просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 10.09.2019 у Рожнятівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 61; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище " ОСОБА_3 "; залишити на проживання з нею дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача у її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2500,00 гривень щомісячно та на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 5000,00 гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до її повноліття, починаючи з дня подання заяви; рішення про стягнення аліментів у розмірі платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народилася дочка. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося і їхній шлюб має формальний характер з причин відсутності взаєморозуміння між ними, відсутності спільних поглядів на життя, шлюб та сім`ю, тощо. На даний час вони не підтримують жодних відносин, спільно не проживають, а шлюб існує тільки формально. Подальше проживання та збереження шлюбу є неможливим, що суперечило б їхнім інтересам. Окрім цього, відповідач у добровільному порядку не надає грошових коштів на утримання дитини, хоча має таку можливість, оскільки працює у фізичної особи-підприємця п ремонту електронної техніки та телефонів.
У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, неповнолітню дитину залишити на проживанні із нею, стягнути з відповідача аліменти у її користь на утримання дитини у розмірі 2500 гривень та стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір.
Відповідач у судовому засіданні не заперечив проти вищезазначених вимог позивачки.
Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити, враховуючи таке.
Щодо вимоги позивачки про розірвання шлюбу із відповідачем, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.
Частиною 3 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Згідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Стаття 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Як визначено ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.2), ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 10.09.2019 у Рожнятівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено відповідний актовий запис №61. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_3 ».
Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання.
З матеріалів справи встановлено, що між сторонами по справі склалися такі стосунки, які призвели до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Сторони не бажають зберегти сім`ю, про що особисто ствердили у судовому засіданні, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту, їх сім`я розпалася, шлюб існує формально
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання, що збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між ними необхідно розірвати.
Вирішуючи вимогу позивачки про залишення неповнолітньої дитини на проживанні із нею, суд враховує таке.
Від спільного подружнього життя у сторін є неповнолітня дитина - дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 6).
У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей.
У відповідності до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
З огляду на вищенаведене, керуючись принципом рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, при цьому враховуючи інтереси дітей, а також те, позивачка просила залишити дітей на проживанні з нею, а відповідач у судовому засіданні про інше не заявляв, тому суд приходить до переконання про те, що найбільш доцільним буде визначити місце проживання неповнолітньої дитини сторін із матір`ю ОСОБА_1 .
При цьому суд зазначає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків брати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини.
Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Оскільки позивачка просила залишити обране нею прізвище « ОСОБА_3 », враховуючи її інтереси та керуючись вимогами законодавства України, суд вважає її вимогу підставною.
Щодо вимоги позивачки про стягнення в її користь аліментів у розмірі 2500 гривень на утримання неповнолітньої дитини, суд зазначає таке.
Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно із ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У ч.1 ст.182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що у сторін від спільного шлюбу народилась дитина, яка на цей час є малолітньою.
Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення права дитини на рівень життя, необхідний для її гармонійного розвитку, є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька.
Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Державою встановлюється мінімальна та максимальна сума аліментів. Перша становить 50% від прожиткового мінімуму, визначеного для дітей відповідної вікової категорії. Максимальна - 10 прожиткових мінімумів.
Позивачка просить стягувати з відповідача аліменти у розмірі 2500 гривень, які забезпечать регулярне щомісячне утримання малолітньої дитини.
Відповідач не надав суду докази добровільного надання допомоги на утримання дитини, тому аліменти підлягають стягненню з нього в примусовому порядку.
Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості та беручи до уваги той факт, що відповідач не довів та не обґрунтував свою неспроможність сплачувати аліменти, а також не спростував доводи, зазначені у позовній заяві, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивачки аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно до досягнення нею повнолітня.
При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, зазначені в ч.1 ст.182 СК України, і вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до вимог ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до вимог ст.430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання.
Суд, ухвалюючи рішення у цій справі вважає за необхідне роз`яснити позивачці що, згідно із ч.2 ст.184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, остання відносить оплату судового збору у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанціями (а.с. 10-11), а також витрати за надання їй професійної правничої допомоги у розмірі 1000 грн., що підтверджується квитанцією №020 від 12.12.2022 (а.с. 9). Водночас суд враховує, що у судовому засіданні позивачка просила стягнути з відповідача тільки судові витрати понесені нею за сплату судового збору, а інші судові витрати вважала за необхідне залишити за нею.
Враховуючи вищезазначене, приходжу до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 992,40 гривень.
Беручи до уваги, що згідно з положеннями ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» позивачка була звільнена від сплати судового збору при поданні позовної вимоги про стягнення аліментів, судовий збір в розмірі 992 гривень слід стягнути з відповідача на користь держави.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, у зв`язку з чим позов слід задоволити.
На підставі викладеного, ст.ст.24, 56, 105, 110, 112, 114, 141, 160 Сімейного кодексу України, ст.ст.3, 27 Конвенції про права дитини, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст.ст.141, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволити.
Шлюб, зареєстрований 10.09.2019 у Рожнятівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області за актовим записом №61 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.
Неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити на проживанні з матір`ю ОСОБА_1 .
Копію рішення направити в Рожнятівський районний відділ ДРАЦС Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) для проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.
Проводити стягнення аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень щомісячно.
Стягнення аліментів розпочати з 14 грудня 2022 року і проводити до досягнення дитиною повноліття.
Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. судового збору за подання позовної вимоги про стягнення аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі за сплату судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Бейко