ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/356/22 Номер провадження 22-ц/814/3934/23Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів: Дорош А.І., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною КП «Київпастранс» на рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Київпастранс» (в особі філії Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3) про визнання протиправним та скасування наказу в частині відсторонення від роботи, зобов`язання поновити порушені права,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом. Вказував, що працював водієм тролейбуса філії КП «Київпастранс» Тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо № 3. 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності в нього документа, який посвідчує наявність профілактичного щеплення від COVID-19. Вважає такі дії неправомірними, та такими, що порушують ст. 28 Конструкції України про заборону проведення медичних дослідів без вільної згоди людини. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати протиправним та скасувати наказ філії КП «Київпастранс» Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3 «Про відсторонення від роботи» № 113-к від 15 листопада 2021 року; та обов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) з 17 листопада 2021 року до 28 лютого 2022 року (з огляду на те, що з 01 березня 2022 року позивача допущено до роботи).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ КП «Київпастранс» (в особі філії Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3) № 113-к від 15 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи».

Стягнуто із КП «Київпастранс» (в особі філії Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 листопада 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 81 802,34 грн., із якого підлягають вирахуванню податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, який посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач, як працівник комунального підприємства входить в перелік осіб, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню, відповідно до вимогу закону.

На розгляд до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явився, позаяк належним чином повідомлялися про розгляд справи.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував нате, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України», справа «Трух проти України»).

ОСОБА_1 та його представнику було достеменно відомо про те, що в провадженні Полтавського апеляційного суду перебувають на розгляді матеріали справи цивільної справи за його позовом, та особу було належним чином повідомлено про час і місце судового розгляду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі позивача, який мав об`єктивну реальну можливість прийняти участь у судовому засіданні та організувати ефективний захист своїх інтересів у суді.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України

Судом першої інстанції Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством

У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

При видачі оспорюваного наказу відповідач, окрім ст. 46 КЗпП України, керувався ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2664 від 30 листопада 2021 року.

Відповідно до Переліку № 2153 з доповненнями, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають, зокрема, працівники: комунальних підприємств, установ та організацій.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

У справі встановлено, що на ОСОБА_1 , як працівника Комунального підприємства «Київпастранс», поширюється дія Переліку № 2153, тому, видавши оспорюваний наказ, як керівник виконував вимоги постанови КМ України від 09 грудня 2020 року № 1236 і роботодавець правомірно застосував до позивача відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством.

Апеляційний суд зважає на правову позицію, викладену у постанові Великої Падати Верховного Суду у справі № 130/3548/21, згідно якої кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Так, як встановлено у ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 працював водієм тролейбуса комунального підприємства «Київпастранс».

У ході виконання своїх службових повноважень у громадському транспортні, позивач потенційно міг мати необмежену кількість соціальних контактів, при цьому специфіка його трудової діяльності не передбачала можливості переведення його форму праці на дистаційну чи надомну.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду збільшували вірогідність зараження COVID-19, як самого працівника, так і можливого розповсюдження ним захворювання через необмежену кількість пасажирів комунального транспорту.

За наведених обставин, апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого суду щодо незаконності відсторонення позивача від роботи, вважаючи його таким, що ґрунтувалось на вимогах законодавства, здійснено в спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позивача, що відсторонюючи його від роботи, відповідач примушує його до участі у клінічному випробуванні експериментальними медичними препаратами, яке згідно до чинного закону, може бути проведене лише в добровільному порядку є безпідставними, оскільки встановлено, що ніяких заходів примусу відносно позивача не вчинялося, її відсторонення від роботи є заходом, спрямованим на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, а не дисциплінарним стягненням у розумінні КЗпП України.

У справі «Соломахін проти України» у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян.

Позивач не дотримався загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід - відсторонення від роботи.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Тимчасова втрата заробітної плати це прямий наслідок свідомого рішення позивачки обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за ним зберігалося робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей, зокрема, пасажирів громадського транспорту.

На підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства апеляційний суд дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстави для визнання незаконним і скасування наказу № 113-к від 15 листопада 2021 року «Про відсторонення від роботи».

З огляду на те, що у цій частині позовних вимог суд дійшов висновку про їх безпідставність, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п.п. 3, 4, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу КП «Київпастранс» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 10 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Київпастранс» (в особі філії Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо № 3) про визнання протиправним та скасування наказу в частині відсторонення від роботи, зобов`язання поновити порушені права відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Ю. В. Дряниця

Судді: А. І. Дорош

О. В. Чумак