Провадження№ 2/522/6555/23
УХВАЛА

23 жовтня 2023 року м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у підготовчому засіданніцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади,

ВСТАНОВИВ:

До суду поштою 08.09.2023 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади, а саме шкоди у розмірі 30 000,00 грн. з бюджету України.

В обґрунтування позову зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду (справа № 420/7854/21) від 12.07.2021 року, Головне Управління пенсійного Фонду України в Одеській області після перерахунку пенсії позивача від 01.10.2022 року не здійснює доплату, передбачену Постановою № 713 від 14.07.2021 року. 13.07.2023 року до ГУ ПФУ в Одеській області позивачем було подано заяву щодо щомісячних доплат в розмірі 2 000,00 грн. У відповідь від 18.08.2023 року ГУ ПФУ в Одеській області відмовилось у здійснення доплат, що завдало позивачеві шкоди у сумі 30 000,00 грн. У зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з позов про відшкодування шкоди, яка складається з доплати по 2 000 грн. * 12=24 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 6 000 грн. (розрахунок а.с.15).

Матеріали отримано суддею 11.09.2023 року.

Ухвалою суду від 18.09.2023 року по справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 23.10.2023 року.

До суду 06.10.2023 року від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області Кіс Андрія Володимировича надійшов відзив на позову заяву, згідно якого просив залишити без задоволення позовну заяву.

В обґрунтування відзиву зазначено, що у разі завдання шкоди державним органом, , вимога про відшкодування шкоди має бути заявлена саме до держави України в особі відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. У зв`язку з тим, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

У судове засідання призначене на 23.10.2023 року сторони не з`явилися, від позивача до суду 23.10.2023 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України датою складення ухвали є 30.10.2023 року.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, що виникають із приватноправових відносин і якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається з позову та його підстав, предметом спору є відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади (в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області) .

У позовній заяві позивач просить відшкодувати йому шкоду (упущену вигоду), завдану протиправною бездіяльністю відповідача, з урахуванням недоотриманої доплати як пенсіонером органів внутрішніх справ згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України « Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується проходження позивачем публічної служби, що обумовлює виплату щомісячного грошового утримання, компенсації за невикористану відпустку, виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди.

Суд вбачає, що пенсійне забезпечення регулюється спеціальним законом та має публічно-правовий характер.

У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України.

Таким чином позовні вимоги стосуються шкоди, завданої позивачу протиправними діями суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір а тому підлягає розгляду в рамках адміністративного судочинства.

У п.1 ч.1 ст. 19 КАС України закріплено зокрема, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вищезазначене свідчить про те, що спірні правовідносини між сторонами щодо визнання незаконними дії, за своєю суттю є публічно-правовим спором, відповідно до статті 19 КАС України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись положеннями ст.ст.1, 3, 4, 10-13, 19, 43, 49, 89, 197-198, 247, п.1 ч.1 ст.255, ст. 256, 258, 260, 263, 268, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади закрити.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Повний текст ухвали суду складено 30.10.2023 року.

Суддя: Домусчі Л.В.