П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/11922/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 березня 2023 року, головуючий суддя Придачук О.А., -

встановив:

06.09.2021 ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Буковинський Т.Й., звернувся до суду із зазначеним позовом до АТ «Креді Агріколь Банк» мотивуючи таким.

28.10.2016 позивач уклав із Публічним акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», комплексний договір № 4/1803766 про надання кредиту на суму 104600,00 грн строком користування 60 місяців, до 27.10.2021, зі сплатою за користування кредитом процентів за ставкою 11% річних (п. 1.3.1. договору).

Окрім цього, згідно з п. 1.3.2. договору за користування кредитом банк встановив на постійній основі також комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% на місяць від суми кредиту.

Як убачається з додатку № 1 до кредитного договору, комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості становить 144348,00 грн.

Відповідно до п.п. 2.4., 2.7. додатку № 2 до кредитного договору абсолютне значення подорожчання кредиту становить 176203,43 грн, а процент подорожчання становить 172,85%.

Однак, у процесі виконання умов договору позивачу стало відомо, що встановлена банком на постійній основі додаткова (плата) комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки обслуговування кредитної заборгованості не є послугою, за яку банк може отримувати будь-яку плату.

Раніше позивач, який не є юристом, не володіє знаннями у сфері банківського права, не був обізнаний і не розумів, що така умова кредитного договору не відповідає чинному законодавству, а дізнався про це тільки в лютому 2021 року під час отримання консультації у адвоката.

До цього часу позивач добросовісно вважав, що умови кредитного договору є законними, сплатив 41 платіж за договором на загальну суму 183110,00 грн, чим фактично виконав своє зобов`язання. Зі сплачених коштів 95760,99 грн (52,29% від усього сплаченого) були зараховані на погашення плати за обслуговування кредиту, 26379,89 грн були зараховані на погашення процентів за кредитом, 60626,05 грн були зараховані на погашення основного боргу і 343,07 грн на сплату штрафних санкцій.

У зв`язку з цим, 03.03.2021 позивач направив відповідачу письмову пропозицію про добровільне врегулювання спору та просив здійснити перерахунок платежів, здійснених за комплексним договором від 28.10.2016 № 4/1803766, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 95760,99 грн, що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення основного боргу та процентів за договором, а надлишок сплачених коштів у сумі 57157,91 грн повернути позивачу. Банк цю заяву отримав 09.03.2021, але проігнорував.

За змістом положень ст. 1054 ЦК України, ст. 1 п.п. 17, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» послугою у кредитних відносинах є надання коштів за кредитом, платою за яку є тільки проценти, тоді як обслуговування кредитної заборгованості є обов`язком фінансової установи і не є послугою банку, за яку банк може отримувати буд-яку додаткову винагороду чи плату.

Відповідно до ст. 11 ч. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю (банкам) заборонялось встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Також п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (що діяли на час укладення кредитного договору), прямо передбачалося, що банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Загальний розмір комісійної винагороди (плати) за обслуговування кредитної заборгованості, встановлений у додатку № 1 до кредитного договору, становить 453,13% від розміру процентів та є більшим майже у 5 разів. У свою чергу, розмір процентів за весь строк користування кредитом складає 31855,43 грн. Крім того, окремо розмір комісійної винагороди (плати) за обслуговування кредитної заборгованості є більшим від самого кредиту та складає 138% його вартості.

Отже, положення у кредитному договорі, що встановлюють таку плату за обслуговування кредитної заборгованості є також і несправедливими умовами договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечать принципу добросовісності в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Сам розмір указаної оплати є аномально непропорційним визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця оплата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має всі ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг.

Умова п. 1.3.2. кредитного договору, що встановлює комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту, є нікчемною, оскільки банком було встановлено плату, що чітко була заборонена законом і взагалі не могла супроводжуватися будь-якою зустрічною платною вимогою за такі дії.

Не вимагається визнання судом недійсним правочину, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ст. 215 ч. 2 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину; вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ст. 216 ч.ч. 1, 5 ЦК України).

Беручи до уваги умови кредитування, рух коштів з урахуванням нікчемності вищевказаної умови кредитного договору та відповідний цьому перерахунок станом на 30.01.2019 зобов`язання вже було позивачем повністю виконане (припинилося), на цю дату він сплатив на користь банку 127600,00 грн при необхідних 125952,09 грн (104600,00 грн сума кредиту і 21352,09 грн проценти) і вже виникла переплата в сумі 1647,91 грн. Поверненню позивачу підлягають 57157,91 грн (183110,00 грн 125952,09 грн).

Посилаючись на ці обставини, на наявність підстав для захисту порушеного права споживача шляхом застосування наслідків недійсності правочину, позивач ОСОБА_1 просив:

зобов`язати АТ «Креді Агріколь Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ним за комплексним договором від 28.10.2016 № 4/1803766 з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 95760,99 грн, що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, в рахунок погашення основного боргу та процентів за цим договором, а надлишок сплачених коштів йому повернути;

стягнути з АТ «Креді Агріколь Банк» на його користь 57157,91 грн коштів за нікчемним правочином;

його зобов`язання перед АТ «Креді Агріколь Банк» за комплексним договором від 28.10.2016 № 4/1803766 вважати припиненим з 30.01.2019.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.03.2023 у позові відмовлено за спливом позовної давності.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що права позивача як споживача фінансових послуг були порушені і це було доведено, однак, він пропустив позовну давність у спорі, про застосування якої заявив відповідач.

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Буковинський Т.Й., порушує в апеляції питання про скасування рішення суду як ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляції зводяться до такого.

Суд першої інстанції виходячи з того, що з умовами кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди позивач був обізнаний в момент укладення договору, а строк позовної давності почав спливати з моменту початку виконання цієї умови договору, норми ЦК України: ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264 ч. 1 ЦК України щодо позовної давності застосував неправильно.

Так, позивач був обізнаний з умовами договору, але у силу відсутності у нього відповідних знань у сфері права та кредитних відносин не розумів, що умова кредитного договору про встановлення на постійній основі плати, комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості не відповідає чинному законодавству, а про нікчемність цієї умови договору дізнався тільки в лютому 2021 року під час отримання консультації у адвоката.

Тому перебіг позовної давності для нього розпочався лише з цього часу (ст. 261 ч. 1 ЦК України). Поєднання в одній даті у розумінні ст. 261 ч. 1 ЦК України обізнаності позивача з умовами кредитного договору і обізнаності щодо нікчемності умови кредитного договору помилкове.

Крім того, договір був укладений на 60 місяців (строком до 27.10.2021) і ці кредитні відносини тривають і на момент пред`явлення позову.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 27.01.2021 у справі № 176/585/17, позовна давність за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Переплата ж (при здійсненні перерахунку платежів) виникла у позивача тільки 30.01.2019 при сплаті чергового платежу в сумі 4800,00 грн.

Коли б позивач знав про нікчемність указаної умови кредитного договору він не здійснював би платежі після 30.01.2019, а факт здійснення таких 14 платежів по 05.06.2020 підтверджує необізнаність позивача щодо порушення його прав за кредитним договором.

За таких умов право на позов у позивача існує до лютого 2024 року.

Оскільки у кредитних відносинах термін виконання кореспондується зі строком кредитування, а кредит був виданий на строк до 27.10.2021, позивач має право на подання позову про захист прав споживача та повернення коштів за нікчемним правочином до 27.10.2024 (впродовж трьох років після спливу строку кредитування) (ст. 261 ч. 5 ЦК України).

Сплачуючи періодичними платежами кошти в період з 28.10.2016 по 09.08.2021 позивач вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу і обов`язку в частині сплати тіла кредиту і процентів, чим неодноразово переривав строк позовної давності (ст. 264 ч. 1 ЦК України). Останній за часом із таких платежів позивач сплатив 05.06.2020.

Відтак пред`явлений 03.09.2021 позов подано у межах трирічної позовної давності.

Позивач просить рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Відповідач АТ «Креді Агріколь Банк» рішення суду не оскаржує, у відзиві на апеляцію позивача ОСОБА_1 вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, зокрема, що позовна давність у справі застосована судом правильно, відповідно до змісту та призначення цього інституту права та відповідно обов`язкових до застосування у спірних правовідносинах положень ст. 261 ч. 3 ЦК України, які передбачають, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. На обґрунтування своєї правової позиції відповідач послався, серед іншого, і на відповідні висновки, зроблені Верховним Судом у справі № 638/16768/19 (постанова від 21.09.2022).

Позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Буковинський Т.Й., подав відповідь на відзив відповідача, в якому підтвердив свою правову позицію в справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, із наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч. 1 ЦПК України). Суд відмовив у позові за спливом позовної давності, доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення з відповідних підстав обґрунтованості застосування судом позовної давності, відтак інші пов`язані факти і обставини апеляційний суд бере до уваги остільки, оскільки це необхідно для розгляду апеляції.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 1, 2, 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних і процесуальних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними правами не допускається;

сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, змагальність сторін, які на свій розсуд розпоряджаються та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та позовної давності в редакції, чинній на час їх виникнення.

28.10.2016 ОСОБА_1 (позичальник/страхувальник) уклав із ПАТ «Креді Агріколь Банк» (АТ «Креді Агріколь Банк») (банк) і ПрАТ «МетЛайф» (Страховик) комплексний договір № 4/1803766, на підставі якого отримав кредит у сумі 104600,00 грн на строк 60 місяців (з 28.02.2016 по 27.10.2021) (а.с. 22-24). За умовами договору, зокрема:

за користування кредитом позичальник сплачує (п. 1.3.):

щомісячно проценти в розмірі 11% річних, починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за договором (пп. 1.3.1.);

щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту (пп. 1.3.2.);

підписанням договору позичальник підтверджує, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 № 168, та/або іншими нормативними актами, що регулюють це питання (п. 2.3.).

Додатком № 1 до цього договору сторони встановили графік погашення заборгованості, в якому відображені:

щомісячно належні до сплати суми коштів за видами платежів: регулярний щомісячний платіж у розмірі 4680,06 грн (за винятком першого платежу 28.10.2016 у сумі 4600,00 грн і останнього платежу 27.10.2021 у сумі 4679,89 грн), який включає суму погашення кредиту, суму погашення процентів (обидві суми змінні величини) і суму погашення щомісячної комісії (винагороди за обслуговування кредитної заборгованості) у фіксованому розмірі 2405,80 грн;

підсумок сум платежів за період з 28.01.206 по 27.10.2021, де: загальна сума платежів 285403,43 грн, яка включає суму погашення кредиту (104600,00 грн), суму погашення процентів (31855,43 грн) і суму погашення щомісячної комісії (винагороди за обслуговування кредитної заборгованості) (144348,00 грн) (а.с. 23).

Додатком № 2 до цього договору «Умови надання, обслуговування та погашення кредиту» сторони узгодили методи розрахунку процентів за кредитом і комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, у якому визначені, серед іншого, абсолютне значення подорожчання кредиту 180803,43 грн; процент подорожчання кредиту 172,85%, реальна процентна ставка 65,86% річних (а.с. 24).

Кредитний договір і кожен додаток підписані ОСОБА_1 .

Випискою з банківського рахунку ОСОБА_1 , відкритого у ПАТ «Креді Агріколь Банк» (а.с. 25-35), банківськими квитанціями (а.с. 36-55), іншими матеріалами справи підтверджується і ніким не заперечується, що 28.11.2016 почав сплачувати банку на виконання комплексного договору від 28.10.2016 № 4/1803766 щомісячні платежі, останній за часом платіж зафіксований 05.06.2020 у сумі 2000,00 грн.

Достеменна обізнаність позичальника ОСОБА_1 з умовами комплексного договору від 28.10.2016 № 4/1803766, з порядком обчислення та сплати належних із нього за договором платежів, зі строковими та кінцевими сумами цих платежів включно з комісійною винагородою за обслуговування кредитної заборгованості, безпосередньо під якими він поставив свій підпис, жодного обґрунтованого сумніву не викликає. Зокрема, неспівмірність обсягу належних із позичальника процентів і банківської комісії є очевидними, просте порівняння цих параметрів у контексті питання про дійсну плату за кредит та у взаємозв`язку з іншими доведеними до позичальника параметрами подорожчання кредиту не складають труднощів для пересічного позичальника, який діє розумно і обачно. Факт доведення банком до позичальника відповідної інформації про умови кредитування підтверджується й пунктом 2.3. кредитного договору, який ніким під сумнів не ставився. Понад те, діючи у цивільних відносинах розумно, обачно, передбачаючи наслідки, позичальник не був позбавлений права та можливості отримати, в разі потреби, фахову консультацію, допомогу до прийняття на себе зобов`язань за кредитним договором.

Зазначене, втім, не усуває факту порушення прав позивача ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг, таке порушення встановлене судом першої інстанції, констатовано нікчемність пп. 1.3.2. комплексного договору від 28.10.2016 № 4/1803766 (ст. 11 ч. 4 абз. 3 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 215 п. 2, ст. 216 ч. 1 ЦК України) і у цій частині рішення суду не оскаржене.

За правилами ЦК України про строки та позовну давність:

перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253);

позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256);

загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257);

перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила;

перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання;

за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ч.ч. 1, 3, 5);

перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку;

після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч.ч. 1, 3);

особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності;

заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності;

позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;

сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ст. 267 ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ЦК України).

Доводи позивача, якими заперечується факт пропущення ним позовної давності для звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, суперечать дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на законі.

Будучи із самого початку обізнаним із умовами кредитного договору, доведеними до нього в чіткій і зрозумілій формі, погодившись на них, позичальник сплативши 28.11.2016 перший плановий щомісячний платіж кредитору, що включав і щомісячну суму комісії (винагороди за обслуговування кредитної заборгованості), розпочав виконання договору. Позивач сплачував платежі на виконання умов договору три з половиною роки.

За обставинами справи позивач у розумінні ст. 261 ч. 1 ЦК України міг довідатися про порушення свого права вже в момент вчинення правочину або невдовзі (в усякому разі в розумний строк) після його вчинення і початку виконання.

Позовом, що розглядається, позивач поставив питання про застосування наслідків нікчемного правочину (наслідків нікчемної умови, встановленої пп. 1.3.2. комплексного договору від 28.10.2016 № 4/1803766). Початок перебігу позовної давності за такою вимогою спеціально врегульований окремою нормою закону (ст. 261 ч. 3 ЦК України) і пов`язується з днем, коли почалося виконання нікчемного правочину. Відтак у спірних правовідносинах застосовується саме ця спеціальна норма закону, а не норма ст. 261 ч. 5 ЦК України, якою регулюється питання початку перебігу позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання (поза питаннями, які випливають із факту нікчемності правочину).

Посилання позивача на переривання ним позовної давності періодичною сплатою платежів за кредитним договором (ст. 264 ч. 1 ЦК України) безпідставне в спорі, що виник, оскільки такі обставини мали б значення в іншому спорі за позовом банку до позичальника про стягнення боргу, але аж ніяк у спорі за позовом позичальника до банку про застосування наслідків нікчемного правочину. У спорі, що розглядається, ці положення незастосовні.

Навівши в апеляційній скарзі своє помилкове обґрунтування щодо необхідності застосування у справі норм ст. 261 ч.ч. 1, 5, ст. 264 ч. 1 ЦК України на його користь, позивач ОСОБА_1 водночас повністю обійшов норму ст. 261 ч. 3 ЦК України, не обґрунтував підстав, із яких не належить застосовувати у спірних правовідносинах цю норму закону, яка прямо і безпосередньо регулює питання щодо початку перебігу позовної давності за пред`явленою вимогою.

В апеляційній скарзі позивач стверджував, що Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 176/585/17 зробив правовий висновок про те, що позовна давність за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Такий правовий висновок позивач просив врахувати при вирішенні апеляційної скарги.

Однак, твердження відповідача не відповідає дійсності. У справі № 176/585/17 Верховний Суд не формулював такого правового висновку. Як випливає з постанови від 12.01.2021, на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду було передано питання щодо застосування позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором: повинна давність обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу чи з моменту початку виконання нікчемного правочину, проте, це питання не було вирішене по суті, судове рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з процесуальних підстав.

Такі маніпулятивні дії позивача ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Буковинського Т.Й. мають ознаки недобросовісності, зловживання процесуальними правами (ст. 44 ч. 1 ЦПК України).

У постанові від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19 Верховний Суд сформулював, зокрема, такі висновки:

частина 3 статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини 1 статті 261 ЦК України; законодавець у частині 3 статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності;

з урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін нікчемного правочину; оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо; тобто, презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання;

для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину 3 статті 261 ЦК України; перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання; причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

У відзиві на позов і в запереченні на відповідь позивача на відзив відповідач АТ «Креді Агріколь Банк» заявив про пропущення позивачем ОСОБА_1 трирічної позовної давності, яка з огляду на положення ст. 261 ч. 3 ЦК України та початок виконання позивачем умов кредитного договору щодо сплати коштів 28.11.2016 спливла 28.11.2019 (через три роки з дня першого платежу) і підлягає застосуванню (а.с. 81-83, 138-139).

Усталена правова позиція Верховного Суду у контексті питання про позовну давність та відповідної практики Європейського суду з прав людини фіксує, що позовна давність є важливим правовим інститутом, покликаним забезпечити правову визначеність, стабільність цивільного обороту, сталість правовідносин, вона, як зазначив Європейський суд з прав людини у ряді своїх рішень, є законним правом правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові за умови обґрунтованості вимог позову по суті.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропущення позивачем ОСОБА_1 , який 06.09.2021 пред`явив до АТ «Креді Агріколь Банк» позов про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, позовної давності та обґрунтовано відмовив у позові з цієї підстави. Доводи апеляції законності рішення суду в оскарженій частині не спростовують і не дають підстав для скасування рішення із задоволенням позову.

Відтак на підставі ст. 375 ЦПК України апеляцію позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 березня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 жовтня 2023 року.

Судді