Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/2245/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13059/2023
Головуючий у суді першої інстанції І. О. Макаренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

08 листопада 2023 року місто Київ

Справа № 761/2245/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року, ухваленеу складі судді Макаренко І. О., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивованим тим, що 31.10.2008 між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказала, що протягом останніх років сімейне життя між сторонами погіршилося, що призвело до припинення шлюбних стосунків. Шлюб між сторонами носить формальних характер, а тому збереження шлюбу суперечить спільним інтересам сторін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, укладений 31.10.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Печерському районному у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 1172 розірвано.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу, не звернувши увагу на те, що відповідач не отримував від суду будь -які процесуальні документи, що позбавило його можливості належним чином захистити свої права шляхом подачі відзиву на позовну заяву, заперечень, інших заяв по суті спору, зокрема, зустрічного позову. Зазначив, що реальні обставини справи та докази, що їх підтверджують не були належним чином досліджені судом першої інстанції, а розгляд справи відбувся односторонньо без дотримання принципу змагальності сторін та диспозитивності. Судом не було враховано, що сторони від шлюуб мають двох спільних дітей, що слугувало підставою для надання подружжю строку для примирення. Крім того вказав, що суд у своєму рішенні у порушення вимог закону встановив факт неведення сторонами спільного господарства лише з доводів позивача, не підтвердженими жодними доказами. Також зауважив, що оскаржуваним рішенням не вирішено питання про визначення місця проживання дітей, що призвело до наявності правової невизначеності даного юридичного факту.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивач не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кулішенко М. Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції повторно не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_3 повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи. Посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі.

Розглянувши подане адвокатом Бухуном Ю. В. клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів визнала зазначені в ньому причини неявки сторони відповідача неповжними. З наведених у клопотанні причин неявки представника відповідача до суду апеляційної інстанції розгляд вказаної справи вже відкладався 11.10.2023.

При цьому колегія суддів врахувала, що відповідно до статті 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права та застосовує засади судочинства, серед яких забезпечення права на апеляційний перегляд справи, розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Ураховуючи предмет позову, повторність неявки належним чином повідомлених відповідача та його предствника у судове засідання, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача Кулішенка М. Ю. , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 31.10.2008 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюбу, який зареєстровано у Печерському районному у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 1172.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила суд розірвати укладений між нею та відповідачем шлюб, посилаючись на формальне існування шлюбу, припинення усіх шлюбних стосунків, примирення вважала неможливим.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позивачем вимог. Суд вважав наявними підстави для розірвання шлюбу, оскільки сторони тривалий час не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, проживають окремо, шлюб існує формально, подальше спільне життя суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Приписами статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 36, ст. 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Частиною першою статті 112 СК України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Установивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст.51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст.ст.24, 56 СК України.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним по справі доказам надав належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про задоволення позовної заяви про розірвання шлюбу між сторонами.

Посилання відповідача як на підставу для скасування рішення суду ненадання сторонам строку на примирення, колегія судів оцінює критично, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі №442/6319/16-ц.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач категорично заперечувала проти надання строку для примирення, вказуючи на тривалий час окремого проживання сторін на припинення шлюбних стосунків.

Зокрема зазначила, що вжиття будь - яких заходів спрямованих на збереження шлюбу між сторонами суперечитиме її інтересам, що є недопустимим.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу ураховує також наявність у матеріалах справи копії позовної заяви, поданої ОСОБА_2 09.10.2022 до Шевченківського районного судуд м. Києва про розірвання шлюбу, у якій він зазначав, що з січня 2016 року сторони не ведуть спільне господарство, припинили шлюбні стосунки, подальше збереження сім`ї та спільне проживання неможливе.

Вказана позовна заява була залишена без руху ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.10.2022 через недотримання заявником вимог закону, викладених у ст. 175, 177 ЦПК України та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2022 позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу повернуто позивачу разом з доданими до неї документами через неусунення недоліків.

За таких обставин колегія суддів ураховує, що у суду були відсутні підстави для надання сторонам строку для примирення, а примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує буде порушувати його законні права та інтереси і суперечить вимогам закону та інституту сім`ї. Намагання відповідача примиритися з відповідачем є виключно його бажанням, яке не підтримується позивачем.

Доводи апеляційної скарги про ненадсилання судом відповідачу процесуальних документів колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене спростовується матералами справи.

Так, ухвалою Шевченківського районного судуд м. Києва від 22.03.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами направлялася відповідачу на поштову адресу: АДРЕСА_1 . Однак вказане поштове відправлення не отримано ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що вказана адреса зазначена ОСОБА_2 і у апеляційній скарзі.

Отже, ураховуючи ту обставину, що справа була розглянута судом за правилами спрощеного позовного провадження, не отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою не може слугувати безумовною підставою для скасування рішення у справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вирішено питання про визначення місця проживання дітей колегія суддів відхиляє, оскільки у разі наявності спору між батьками дітей про місце їх проживання після розірвання шлюбу батьки дітей не позбавлені права на звернення до суду із відповідним позовом. В даній справі предметом позову було розірвання шлюбу, саме за цією позовною вимогою суд першої інстанції і ухвалив судове рішення.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Розірвання шлюбу між сторонами не впливає на вирішення питань щодо участі батьків у вихованні та забезпеченні дитини.

Хибними є доводи апеляційної скарги у тому, що суд встановив факт неведення спільного господарства лише за доводами позивача, оскільки такий факт також знайшов своє підтвердження і у позові ОСОБА_2 про розрівання шлюбу (а.с. 30 -31).

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для відмови у прийнятті заперечень відповідача.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 листопада 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна