Ухвала

05 січня 2023 року

м. Київ

справа № 444/2368/19

провадження № 61-13381ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову зазначали, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (мати заявниці та бабуся заявника).

21 серпня 1998 року вона ( ОСОБА_1 ) звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори. Вважала, що є єдиною, хто вчасно звернувся у 6-ти місячний строк із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 .

Їй було відомо, що перед смертю матері її брат ОСОБА_3 оформляв якісь документи, ймовірно заповіт. Приблизно через чотири місяці після смерті матері, у травні-червні 1998 року, брат разом із своєю цивільною дружиною виїхали за межі України.

Вказувала, що 08 вересня 2016 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка прийнята державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т. М. У відмові зазначено про наявність заповіту, складеного її матір`ю ОСОБА_5 , а також спадкоємця за заповітом, який подав заяву про прийняття спадщини.

Вважала, що мати через свій фізичний та психічний стан, не усвідомлюючи значення своїх дій, не могла самостійно підписати заповіт.

Ураховуючи викладене, просили суд визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_5 , який посвідчений головним лікарем лікарні швидкої медичної допомоги м. Львова Борисевичем М. Д. у реанімації у 1998 році.

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Суди, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що наведені позивачами доводи щодо недійсності заповіту ОСОБА_5 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова ОСОБА_4 у реанімації у 1998 році, не підтверджені належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності доказами.

12 серпня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 уперше звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто заявникам з підстав, передбачених частиною третьою статті 185, частиною другою статті 393 ЦПК України (заявниками не усунуто недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2022 року).

26 грудня 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 удруге звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У касаційній скарзі як на підстави для оскарження судових рішень міститься посилання на пункти 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Заявники вказують, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульовані у абзаці 2 пункту 1, пункту 14 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначених в абзаці 2 пункту 16 цієї постанови. Крім того, зазначають про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах коли на підставі нікчемного заповіту сфальсифіковано спадкову справу, в якій спадкоємець за цим заповітом намагається відчужити спадкове майно, чим незаконно позбавити іншого спадкоємця.

Посилання заявників у касаційній скарзі на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульовані у абзаці 2 пункту 1, пункту 14 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Посилання заявників у касаційній скарзі на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зазначених в абзаці 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі має бути зазначено обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення. Крім того, постанови Пленуму Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, від висновку яких, у разі застосування їх в оскаржуваному судовому рішенні, може відступити Верховний Суд.

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначеною у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), заявники не вказують щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Формальне посилання у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявниками вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд роз`яснює заявникам положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявники не виконали вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявникам.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята Львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним повернути заявникам.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак