справа № 755/1269/22
головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
провадження № 22-ц/824/9828/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ярусевича Євгенія Юрійовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року

у справі за позовом Міністерства економіки України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Київський міський центр зайнятості, про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач, Міністерство економіки України (надалі по тексту - Мінекономіки), звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства економіки України - 65 713 грн 21 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22 листопада 2019 року № 202-к ОСОБА_1 звільнено з посади 02 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби та зміною штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у справі № 640/153/20

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22 листопада 2019 року № 202-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення ОСОБА_1 ;

поновлено ОСОБА_1 на посаді з 03 грудня 2019 року;

стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 03 грудня 2019 року по 02 липня 2020 року у сумі 209 116 грн 74 коп.;

допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року вказане рішення залишено без змін.

07 вересня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді на підставі наказу Мінекономіки № 1139-к від 07 вересня 2020 року та на виконання рішення було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Дніпровська районна філія Київського міського центру зайнятості звернулась до Мінекономіки з вимогою про перерахування коштів виплачених ОСОБА_1 в якості допомоги по безробіттю у сумі 65 713 грн 21 коп., у зв`язку з тим, що останній перебував на обліку в філії, йому було надано статус безробітного 09 січня 2020 року та за період з 16 січня 2020 року по 06 вересня 2020 року відповідачу була виплачена допомога по безробіттю у розмірі 65 713 грн 21 коп.

Мінекономіки було відшкодовано Київському міському центру зайнятості суму допомоги по безробіттю, що була виплачена ОСОБА_1 .

Під час розгляду судової справи № 640/153/20 ОСОБА_1 ввів в оману суд, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні судом оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченої допомоги по безробіттю, що дало можливість подвійного стягнення з державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та виплати за вимушений прогул.

Своїми діями ОСОБА_1 мав намір незаконно збагатитися за рахунок двох державних організацій, отримуючи подвійний заробіток (допомогу по безробіттю та компенсацію грошового забезпечення за час вимушеного прогулу), що не передбачено жодним нормативним документом і призвело до безпідставних виплат з державного бюджету за однією і тією ж обставиною.

Тобто, ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу без урахування суми допомоги по безробіттю, що є переплатою коштів для Мінекономіки.

В свою чергу, Мінекономіки зазнало збитків, оскільки за рахунок державного бюджету ОСОБА_1 були виплачені кошти у зв`язку з його поновленням на посаді у розмірі 209 116 грн 74 коп. (без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору), та кошти сплачені Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 65 713 грн 21 коп.

У зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на посаді, виплаті йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду, позивач вважав, що кошти, які набув відповідач як допомогу по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава її набуття, і підлягають поверненню Мінекономіки.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року позов Міністерства економіки України задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Міністерства економіки України суму коштів у розмірі 65 713 грн 21 коп. та судовий збір у сумі 2 270 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ярусевич Є.Ю. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Апелянт посилається на те, що відповідач у період його незаконного звільнення (що встановлено рішення суду) правомірно звернувся до Київського міського центру зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, виплата якої йому була припинена з моменту набрання законної сили рішенням про поновлення його на займаній посаді. На час винесення наказу про поновлення відповідача на посаді - 07 вересня 2020 року, останній допомоги по безробіттю не отримував, отже безпідставність та недобросовісність набуття відповідачем відповідних грошових коштів виключається. Отже, в судовому рішенні не встановлені обставини та відсутні докази умисного невиконання відповідачем своїх обов`язків та зловживання ними, а також недобросовісність набуття відповідачем відповідних коштів, тому безпідставними є доводи щодо необхідності стягнення зазначених грошових коштів, як зайво виплачених, безпосередньо з безробітного.

Також, апелянт, звертає увагу на те, що законом не передбачено будь яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розмір отриманої допомоги по безробіттю та посилається на правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду.

Позивач скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу та направив відзив на апеляційну скаргу, де заперечив проти її задоволення.

Інші учасники, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

За нормою частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22 листопада 2019 року № 202-к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника управління військово-промислової політики - начальника відділу державного оборонного замовлення департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки 02 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби та зміною штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців на підставі частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу». Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року № 504 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у справі № 640/153/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22 листопада 2019 року № 202-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення;

поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення з 03 грудня 2019;

стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 03 грудня 2019 року по 02 липня 2020 року у сумі 209 116 грн 74 коп.;

допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління військово- промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення з 03 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 29 873 грн 81 коп.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 640/153/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2020 року залишено без змін.

Відповідно до наказу Мінекономіки від 07 вересня 2020 року № 1139-к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника управління військово-промислової політики департаменту стратегічного розвитку сектору оборони та безпеки - начальника відділу державного оборонного замовлення з 03 грудня 2019 року. Пунктом 2 наказу Мінекономіки від 09 листопада 2020 року № 1512-к скасовано пункт 2 та 3 наказу Мінекономіки від 22 листопада 2019 року «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 ».

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 липня 2020 року у справі № 640/153/20 Мінекономіки відповідно до платіжних доручень № 1729 від 10 вересня 2020 року та № 3608 від 16 листопада 2020 року, відповідачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 грудня 2019 року по 02 липня 2020 року у сумі 168 338 грн 98 коп. та відповідно до платіжних доручень №№ 1730,1731 від 10 вересня 2020 року та №№ 3610, 3611 від 16 листопада 2020 року сплачено 37 641 грн 01 коп. податку на доходи фізичних осіб та 3 136 грн 75 коп. військового збору.

Відповідно до листа Дніпровської районної філії Київського міського центру зайнятості від 29 січня 2021 року № 266.5-335/21, ОСОБА_1 з 09 січня 2020 року по 07 вересня 2020 року перебував на обліку у філії.

09 січня 2020 року відповідачу було надано статус безробітного та за період з 16 січня 2020 року по 06 вересня 2020 року було виплачено допомоги по безробіттю у розмірі 65 713 грн 21 коп.

У зв`язку з чим Дніпровська РФ КМЦЗ вимагало від Мінекономіки перерахування коштів виплачених відповідачу в якості допомоги по безробіттю.

Відповідно до платіжного доручення №155 від 11 лютого 2021 року Мінекономіки було відшкодовано Київському міському центру зайнятості 65 713 грн 21 коп. допомоги по безробіттю, що була виплачена відповідачу.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової

підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що під час розгляду цивільної справи № 640/153/20 ОСОБА_1 не повідомив суд про факт отримання допомоги з центру зайнятості.

З огляду на це, задовольняючи позовні вимоги у цій справі, суд першої інстанції, вважав, що внаслідок такого не повідомлення про отримання допомоги по безробіттю, під час розгляду справи № 640/153/20 при присудженні судом до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченої допомоги по безробіттю, що дало можливість подвійного стягнення з державного бюджету, а саме: одночасної виплати допомоги по безробіттю та стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мінекономіки зазнало збитків, оскільки за рахунок державного бюджету ОСОБА_1 були виплачені кошти у зв`язку з його поновленням на посаді у розмірі 209 116 грн 74 коп. (без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору), та кошти сплачені Київському міському центру зайнятості виплачені в якості допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у сумі 65 713 грн 21 коп.

Відповідач отримав допомогу по безробіттю та середній заробіток за час вимушеного прогулу без урахування суми допомоги по безробіттю, що на думку суду першої інстанції є переплатою коштів для Мінекономіки з огляду на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 6 від 06 листопада 1992 року (пункт 32) та правову позицію Верховного суду України від 19 січня 2016 року у справі № 21-3834а15).

Також, суд першої інстанції вважав, що у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на посаді та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду, - кошти, які набув відповідач як допомогу по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава їх набуття, і вони підлягають поверненню Мінекономіки.

Колегія апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом частини 1 статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу - працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналізуючи наведене правову норму, колегія апеляційного суду вважає, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Щодо висновку суду першої інстанції про необхідність зменшення розміру суми середнього заробітку за вимушений прогул на суму доходу, отриманого відповідачем у центрі зайнятості, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 3 статті 117 КЗпП у разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи (в редакції станом на 19 грудня 2005 року).

Згідно абзацу другого пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 6 від 06 листопада 1992 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01 квітня 1994 року, №18 від 26 жовтня 1995 року, №15 від 25 травня 1998 року) при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №3248-IV від 20 грудня 2005 року до Кодексу законів про працю України внесено такі зміни: частину 3 статті 117 виключено.

Отже, посилання суду першої інстанції на пункт 32 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України та висновок про необхідність зменшення розміру суми середнього заробітку за вимушений прогул на суму доходу, отриманого відповідачем у центрі зайнятості, - є помилковим, ґрунтується на неправильному застосуванні частини 2 статті 235 КЗпП, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини 3 статті 117 КЗпП, яку виключено на підставі Закону України №3248-IV від 20 грудня 2005 року.

Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18).

Також, колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зв`язку із поновленням відповідача на посаді та виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення суду, - кошти, які набув відповідач як допомогу по безробіттю є безпідставно набутими, оскільки відпала підстава їх набуття, і вони підлягають поверненню Мінекономіки з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 1533-III від 02 березня 2000 року (надалі по тексту - Закон № 1533-III) виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абзац 2 частина 4 статті 35 цього Закону).

Судом встановлено, що допомога по безробіттю була виплачена відповідачу за період з 16 січня 2020 року по 06 вересня 2020 року.

Отже на час винесення наказу про поновлення відповідача на посаді - 07 вересня 2020 року, останній допомоги по безробіттю не вже отримував.

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону № 1533-III застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону № 1533-III сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що позивачем не доведені, а судом першої інстанції не встановлені обставини щодо умисного невиконання відповідачем своїх обов`язків та зловживання ними, а також недобросовісність набуття відповідачем відповідних коштів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ярусевича Є.Ю. слід задовольнити, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат на апеляційний розгляд справи.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, за наслідками судового розгляду апеляційна скарга задоволена, то судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ярусевича Євгенія Юрійовича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

У задоволенні позову Міністерства економіки України до ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Міністерства економіки України (, місто Київ вулиця Грушевського, 12/2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 473 грн 10 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська