Справа №303/5992/22
2/303/1176/23 Ряд. стат. звіту - 38
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Мирошниченка Ю.М.

при секретарі Лукач К.М.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач стверджує, що в липні 2021 року уклав з відповідачкою два договори позики, за якими передав їй 5340 доларів США, які вона мала повернути протягом року, але зобов`язання не виконала. Просить стягнути з неї непогашену суму боргу, яка становить 3341,17 доларів США.

Відповідачка позов не визнає. Не заперечуючи фактів підписання договорів і боргових розписок, стверджує, що насправді вони є наслідком досягнення сторонами домовленості щодо спільного фінансування проекту з оренди й облаштування приміщення та здійснення у ньому спільної діяльності з надання медичних послуг. Фактично позивач профінансував певні етапи реалізації бізнес-плану з власних коштів, а вона погодилася підписати договір позики у нього суми своєї частики спільного внеску.

Позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно з договором позики від 01.07.2021 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 4600 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 30.06.2022 року (а. с. 6-7).

Відповідно до розписки від 01.07.2021 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 на підставі договору позики від 01.07.2021 року 4600 доларів США, що на день передачі відповідало еквіваленту 128 800 гривень (а. с. 8).

Згідно з договором позики від 31.07.2021 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 740 доларів США, які вона зобов`язалась повернути до 30.07.2022 року (а. с. 9-10).

Відповідно до розписки від 31.07.2021 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 на підставі договору позивача від 31.07.2021 року 740 доларів США, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові 20 000 гривень (а. с. 11).

Відповідачкою не надано підтверджень, що між нею та позивачем виникли правовідносини з договору про спільну діяльність, а не з договору позики грошових коштів, бо досліджені судом договори та розписки містить відомості, згідно з якими відповідачка отримала кошти із зобов`язанням повернення, а не отримала їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі.

Нормами статті 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян становить 17 грн. (пункт 5 підрозділу 1 розділу XX ПК України).

З огляду на викладене суд не бере до уваги свідчення адміністраторів медичного центру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , котрі перебувають у діловому підпорядкуванні відповідачки і стверджують, що фінансові відношення між сторонами стосувалися виключно спільної комерційної діяльності та здійснювалися в національній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Попри те, що у цій справі договори та видані за ними розписках містять указівки на гривневий еквівалент суми позики, буквальний зміст зазначених документів свідчить про те, що позивач передав, а відповідачка отримала та зобов`язалась повернути позику в доларах США.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа N 464/3790/16-ц) зазначила, що відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а отже суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідачки 5340 доларів США, що за середнім курсом продажу комерційними банками м. Мукачево становило 218406 грн. З огляду на це заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07 грудня 2022 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 5340 долари США, що еквівалентно 218406 грн.

Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувану має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 11 серпня 2023 року заочне рішення у цій справі скасовано. Під час нового судового розгляду позивач стверджував, що предметом договорів позики були валютні кошти й вимагала стягнення з відповідачки залишку непогашеного боргу в доларах США.

Як убачається з матеріалів справи, в ході примусового виконання заочного рішення у цій справі приватним виконавцем на банківський рахунок стягувача 19 червня 2023 року перераховано 73657,18 грн., що за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу (36,5686 грн за 1 долар) становить 2014,22 долара США, а отже частка неповернутого боргу складає 3325,78 долара США (5340-2014,22), які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.

Суд не бере до уваги як такі, що не відповідають вимозі належності доказів (стаття 77 ЦПК України), надані відповідачкою документи щодо замовлення та оплати навесні 2022 року віконних конструкцій, використаних сторонами для облаштуванні орендованого приміщення, а також копію дублікату чека від 21.03.2022 року про переказ на банківський рахунок позивача 30000 грн, оскільки вони стосуються фактів, що мали місце задовго до укладення договорів, які є предметом розгляду у цій справі.

На підставі статей 133, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, визначаючи розмір якого суд виходить з того, що при звернення до суду позивач вимагав стягнення з відповідачки 5340 доларів США, що за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу (36,5686 грн за 1 долар) становить 195276,32 грн.

Відповідно до п. п. 1.1. ч. 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тож на з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1952,76 грн (5340х36,5686=195276,32/100).

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 549, 610, 611, 612, 625, 1046-1050 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3325 (три тисячі триста двадцять п`ять) доларів 78 центів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1952 (одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят дві) гривні 76 копійок судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий Іршавським РВ УМВС України в Закарпатській області, місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий 19.06.1997 року, місце проживання АДРЕСА_2 .

Головуючий Юрій Мирошниченко