Головуючий у І інстанції Чередніченко Н.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 03 травня 2019 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що Муніципалітетом міста Есб`єрг (Данія) було видано свідоцтво про шлюб за реєстраційним записом № 9721. Позивач вказує, що спільних дітей у сторін немає, та він переконаний, що шлюб із відповідачем виявився невдалим. Спільне життя не склалось через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття любові та поваги одне до одного. Посилаючись на те, що шлюбні відносини припинились, сторони не ведуть спільне господарство, та подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам подружжя, просив розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем 03 травня 2019 року Муніципалітетом міста Есб`єрг (Данія) за реєстраційним записом №9721.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року позов ОСОБА_2 було задоволено та шлюб, укладений між сторонами, розірвано.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року справу направлено до Верховного Суду для визначення підсудності в порядку ст. 29 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року визначено підсудність даної справи Голосіївському районному суду міста Києва.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 травня 2019 року Муніципалітетом міста Есб`єрг (Данія), за реєстраційним записом № 9721.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Чорного Є.О., подала на рішення апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що шлюб між сторонами укладено за законами Королівства Данія, шлюб на території України не легалізовано, сторони постійно проживають на території Німеччини за адресою, вказаною позивачем в позові, при цьому між сторонами не досягнуто згоди про застосування сімейного права України при вирішенні спірних правовідносин сторін, а матеріали справи не містять оригінального примірника Свідоцтва про укладення шлюбу між позивачем та відповідачем від 03 травня 2019 року, виданого Муніципалітетом міста Есб?єрг (Данія) за реєстраційним записом № 9721.

На думку апелянта, наведені обставини унеможливлюють розірвання шлюбу за законодавством України, при цьому до спірних правовідносин сторін підлягає застосуванню сімейне право Федеративної Республіки Німеччина, що прямо кореспондує приписам ст.ст.1, 22, 63 та розділу IX Закону України «Про міжнародне приватне право» і яке є правом, яке діє щодо правових наслідків шлюбу (зокрема, правом, за яким буде проведено розподіл спільного сумісного майна подружжя, набутого у шлюбі).

Також відповідач у скарзі посилається на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал свідоцтва про шлюб, натомість до позову долучено апостильовану копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу, що унеможливлювало розгляд справи по суті у зв`язку з необхідністю залишення позову без руху та надання строку на подачу оригінального примірника свідоцтва про укладення шлюбу.

Крім того, відповідно до відповіді Голосіївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 01.07.2022 року згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актового запису про шлюб позивача та відповідача не виявлено.

В свою чергу, згідно з положеннями Гаазької Конвенції 1961 року, згоду на приєднання до якої України надано 10 січня 2002 року Верховною Радою України і яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи завірення і може бути використаний в будь-якій іншій державі - учасниці Конвенції.

Конвенція застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції, натомість з усіх держав - учасниць Конвенції лише дві країни висловили заперечення проти приєднання до неї України - це Німеччина та Бельгія.

Апелянт зазначає, що з матеріалів судової справи вбачається, що сторони є громадянами України, що стверджується копіями їх паспортів (а.с.6, 16-20) та постійно мешкають у Німеччині, що стверджується нотаріально посвідченою довідкою про реєстрацію місця проживання позивача (а.с.9-10) та нотаріально посвідченою посвідкою на тимчасове проживання у Федеративній Республіці Німеччина за адресою АДРЕСА_1 на ім`я відповідача (а.с.98-99), і такі обставини встановлено постановою Київського апеляційного суду від 03.11.2022 року по справі №752/1924/22, при цьому до наслідків розірвання шлюбу, зокрема до вимог про розподіл спільного сумісного майна подружжя, в силу приписів ст.ст.22 та 63, а також розділу IX Закону України "Про міжнародне приватне право", застосовуватиметься законодавство Федеративної Республіки Німеччина, яка заперечувала проти приєднання України до Гаазької Конвенції.

Відтак, Свідоцтво про укладення шлюбу між позивачем та відповідачем від 03 травня 2019 року Муніципалітетом міста Есб`єрг (Данія) за реєстраційним записом № 9721, потребує легалізації на території України, а відсутність легалізації шлюбу міжсторонами унеможливлює його розірвання за Законами України.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Байдика О.А., останній просив залишити скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чорний Є.О. апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Байдик О.А., в апеляційному суді проти задоволення скарги ОСОБА_1 заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов і розриваючи шлюб, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що подальше спільне життя і збереження шлюбу сторін є неможливим і суперечитиме їх інтересам. При цьому, суд виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинено, спільного господарства вони не ведуть і збереження сім`ї фактично неможливе.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 травня 2019 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб з апостилем, яке видане Муніципалітетом міста Есб`єрг (Данія), за реєстраційним записом № 9721 (а.с.11-15). В шлюбі спільних дітей сторони не мають.

Судом також встановлено, що сімейні відносини позивача з відповідачкою припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе, та переконливих доказів, які б спростовували наведене, з боку сторони відповідача суду в ході розгляду справи надано не було.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Частина 3 ст.105 СК України визначає, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону, в зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та розірвання шлюбу, зареєстрованого між ним та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність легалізації свідоцтва про шлюб колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями Гаазької Конвенції 1961 року, згоду на приєднання до якої України надано 10 січня 2002 року Верховною Радою України i яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року, документ, на якому проставлено апостиль, не потребує будь-якого додаткового оформлення чи завірення i може бути використаний в будь-якій іншій державі - учасниці Конвенції.

Конвенція застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції, натомість з усіх держав - учасниць Конвенції лише дві країни висловили заперечення проти приєднання до неї України - це Німеччина та Бельгія.

Легалізація свідоцтва про шлюб - це процедура, яка надає право власнику документа використовувати його на території країн, які не підписали Гаазької конвенції 1961 року.

Існує два види легалізації свідоцтва про шлюб - це апостиль на свідоцтво про шлюб або легалізація свідоцтва про шлюб. Відмінність легалізації та апостилю полягає в такому - підписали чи не підписали країни Гаазьку конвенцію про скасування легалізації 1961 року. Для країн, які підписали цю конвенцію, проставляється апостиль. Для інших - тільки легалізація свідоцтва про шлюб за стандартною процедурою.

Шлюб між позивачем та відповідачем укладено у м. Есб`єрг Королівства Данія.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про міжнародне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки укладення шлюбу мало місце в Королівстві Данія, яка приєдналася до Гаазької Конвенції 1961 року, для чинності свідоцтва про шлюб, укладеного між сторонами, достатньо лише факту проставлення апостилю, без легалізації за стандартною процедурою.

Доводи апеляційної скарги про належність ОСОБА_1 до «іноземного елементу» є помилковими, оскільки ОСОБА_1 є резидентом України з постійним зареєстрованим місцем проживання в Україні.

Згідно відповіді на запит суду Відділу з питань реєстрації місця реєстрації/перебування фізичних ociб Голосіївської в м. Києві РДА ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , приватний будинок з 05 червня 2008 року по теперішній час.

Відповідно до п. 4 розділу IV Наказу МВС від 16.08.2016 року № 816 «Про затвердження Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання» у разі прийняття рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання територіальний орган ДМС у строк не пізніше п`яти робочих днів інформує заявника про прийняте рішення та строк його дії, а також про те, що заявнику необхідно зняти з реєстрації своє місце проживання в Україні.

Відповідно до п. 6 розділу IV Наказу МВС від 16 серпня 2016 року № 816 після подання заявником паспорта громадянина України у формі книжечки зі штампом зняття з реєстрації місця проживання або довідки про зняття з реєстрації місця проживання, виданої органом реєстрації, територіальний орган ДМС проставляє в паспорті громадянина України у формі книжечки (на одній із сторінок з одинадцятої по шістнадцяту) та в паспорті (паспортах) громадянина України для виїзду за кордон (на одній із сторінок з другої по п`яту) штампи про оформлення виїзду за кордон на постійне проживання, які скріпляються печаткою (після повернення на проживання в Україну вказані штампи анулюються).

Таким чином, зважаючи на вищенаведені правові норми, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 суду не надано належних та допустимих доказів того, що в розумінні законодавства України вона отримала статус постійного місця проживання в іншій державі.

Необгрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу апеляційного суду, є і доводи відповідача про те, що Голосіївський районний суд м. Києва не мав права розглядати позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та/або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Ухвалою судді Верховного Суду від 08 лютого 2023 року визначено підсудність даної справи Голосіївському районному суду міста Києва (а.с.154).

Положеннями статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Встановивши, що на момент подання позову фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, відповідач з 2008 року має в Україні зареєстроване i постійне місце проживання та є громадянкою України, договору про вибір підсудності справи згідно з частинами 2, 3 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» між сторонами не укладалося, спільних дітей у сторін немає, суд першої інстанції з дотриманням положень статей 60, 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи за законами України.

Інші аргументи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

В зв`язку з тим, що дана справа згідно п. 4 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: