МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"28" грудня 2023 р. Справа №370/1615/23
Макарівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Косенко А.В.,
із секретарем Некращук Я.А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
при розгляді у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду в смт Макарів Київської області справи за позовом
заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до ОСОБА_2 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації,
Заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - позивач), звернувся до суду з позовною заявою про конфіскацію земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , (далі - відповідачка).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_2 , яка є громадянкою російської федерації, та на вказану вище земельну ділянку отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
Таким чином, громадянка російської федерації ОСОБА_2 у вересні 2020 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Макарівської ОТГ Бучанського району Київської області та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позивач зазначив, що враховуючи те, що відповідачка отриману у спадок земельну ділянку, добровільно упродовж встановленого законодавством річного строку не відчужила, а тому вона підлягає конфіскації.
Ухвалою суду від 20.07.2023 року позовну заяву заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд ухвалено справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.11.2023 року (яке було відкладено на 30.11.2023 року), встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.54).
Ухвалою суду від 30.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 14.12.2023 року (а.с.68), яке було відкладено на 28.12.2023 року.
У судовому засідання 28.12.2023 року представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачка ОСОБА_2 , у судові засідання 14.12.2023 року та 28.12.2023 року не з`явилась, причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.
Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідачка про розгляд справи була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.74, 80), останнє повідомлення розміщене на сайті 14.12.2023 року (а.с.80), а тому з цієї дати особа вважається повідомленою про час і місце розгляду справи.
Відповідно протягом встановленого судом строку відповідачка відзиву на позов не подавала, а тому суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Ухвалою від 28.12.2023 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи (а.с.84).
Суд, заслухавши думку прокурора, дослідивши письмові матеріали, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Так, відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.
Згідно з ч. 3, ч. 4 ст.56 ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами у визначених законом випадках.
Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
В силу ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Так, в обґрунтування щодо представництва в суді прокурор зазначив наступне. Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України №15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.
Підпунктами 42 пункту 4 вищевказаного Положення, передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.
Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи.
Згідно п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 року №603, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.
Відповідно до підпункту 33 пункту 4 даного Положення, Управління подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом.
Враховуючи вказане, Києво-Святошинською окружною прокуратурою до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області скеровано запит від 07.04.2023 року №55-2410вих-23 для встановлення вжитих та запланованих вказаним органом заходів з метою конфіскації у ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка не була відчужена нею протягом року (а.с.41-43).
Згідно відповіді Управління від 04.05.2023 року №10-10-0.62-4067/2-23, вказаний орган до суду не звертався та в найближчий час не планує звертатися до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки, внаслідок відсутності видатків на сплату судового збору (а.с.44-47).
У відповідності до абзацу 2 ч. 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокуратурою повідомлено Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про вжиття представницьких повноважень в його інтересах (а.с.48).
Тож, обґрунтування наведені прокурором в позові щодо представництва в суді суд вважає достатніми для його звернення у суд, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, і інші державні органи не здійснили ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.
Однак, після набуття земельної ділянки у власність, відповідачка протягом року її не відчужила, будь-які зміни даних у державних реєстрах прав власності про це відсутні, як і дані щодо зміни (набуття) громадянства України.
Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону.
Згідно п. «а» ч.1 ст.150 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних.
У відповідності до ч. 1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.130 ЗУ України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.
Відповідно до п. а ч.1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності.
Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.
Згідно п. в ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини.
Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав.
Право власності на земельну ділянку відповідачка набула з 29.09.2020 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно (а.с.14).
Однак, у подальшому й по даний час земельну ділянку нею самостійно не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України.
Згідно пункту «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Відповідно до ч. 2 ст.145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Оскільки відповідачка протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку її не відчужила, то право власності на зазначену земельну ділянку слід примусово припинити, шляхом конфіскації.
У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 року (справа №6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Відповідно до ст.348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.
У відповідності до ч. 4 ст.145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.
Статтями 13,14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами.
За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст.319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.
Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
Частиною 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.
Згідно п.п. «д», «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є конфіскація за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1, 2ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.
Разом з тим, відповідно до п. «в» ч.1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.
Також п. 10 ч. 1ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі конфіскації.
Частиною 5 ст. 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.
Згідно ч. 4 ст. 145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.
Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають повному задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у розмірі 2684,00 грн. сплаченого судового збору (а.с.13).
Керуючись ст.ст.2, 76-81, 83, 95, 247, 265, 280-282, 354-355 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до ОСОБА_2 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2023 року.

Реквізити учасників справи:

Києво-Святошинська окружна прокуратура Київської області, , адреса: 08131, с. Софіївська Борщагівка, Бучанський район, Київська область, вул. Соборна, 67; електронна пошта

Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, , адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14; електронна пошта

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; (паспорт громадянки російської федерації № НОМЕР_2 від 27.05.2011 року, виданий ТП №2 Міжрайонного ВУФМС росії по московській області в міському окрузі корольов; ГУ ДМС України в м. Києві документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 22.12.2016 року).

Суддя А.В. Косенко