Номер провадження: 22-ц/813/6801/23
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Долгової В.І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

третя особа - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 травня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання місця проживання дитини з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання з батько,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина з матір`ю.

В обґрунтування зазначила, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 27.04.2018 по грудень 2022 року. В шлюбі народилась спільна дитина сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З початку літа 2022 року сторони припинили шлюбні стосунки, стали проживати окремо. Позивачка разом з сином ОСОБА_4 почали проживати у квартирі під АДРЕСА_1 . 15 серпня 2022 року відповідач ОСОБА_2 приїхав за місцем проживання колишньої дружини та забрав їх сина з собою без дозволу позивачки. Про цей випадок позивачка звернулась до поліції 15.08.2022, в подальшому 23.08.2022 позивачка подала заяву в поліцію про викрадення дитини. Позивач зазначає, що 01.10.2022 відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол щодо порушення ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Зазначила, що вона забезпечена житлом, в якому може проживати разом з сином, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, однак, за весь час перебування сина з відповідачем вона позбавлена можливості належним чином піклуватися про навчання та всебічний розвиток спільної дитини.

Вважає, що при розгляді справи необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У березі 2023 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання малолітнього сина сторін з батьком.

В обґрунтування зазначив, що після припинення шлюбних відносин з дружиною на початку літа, вони стали жити окремо, син залишився проживати з матір`ю. Батько бачився з сином, забезпечував сина, але син жалівся на матір, казав що його вона ображає.

15 серпня 2023 року при побаченні батька з сином, останній жалівся на матір і просив забрати його до себе. Після чого 15.08.2023 батько з сином поїхали до місця проживання батька, тому що, як зазначає відповідач, син не захотів повертатися до матері. З 15 серпня 2022 року по теперішній час малолітній син сторін проживає з батьком. У зв`язку з чим мати сина почала звертатися до правоохоронних органів із поширенням неправдивої інформації про батька.

Зазначив, що він не перешкоджав зустрічам сина з матір`ю та запитував сина щодо бажання проживати з матір`ю, але син не бажав їхати до матері.

Посилався на те, що має постійний дохід, може матеріально забезпечити сина всім необхідним для всебічного розвитку дитини, та забезпечити відвідування сином приватних закладів освіти і соціалізації дитини. Після 24.02.2022 року відповідач переїхав до 4х-кімнатної квартири батьків де наразі проживає з сином та своїми батьками.

Вважає, що син з задоволенням проводить багато часу з батьком та більш прихильний до нього, що на думку відповідача підтверджується характеристикою вихованця ПЗ ОПЗДО "Почемучка" № 199/3 від 03.03.2023 року. Просить задовольнити його позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 травня 2023 року ухвалено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання місця проживання дитини з матір`ю - залишити без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання з батьком - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_2 .

Рішення суду мотивовано тим, що для забезпечення найліпших інтересів малолітнього сина сторін ОСОБА_3 , 2018 року народження, з урахуванням проживання дитини з батьком з 15.08.2022 по теперішній час, відвідування дитиною дитячого дошкільного закладу, задля уникнення додаткових напружень і хвилювань у малолітнього ОСОБА_3 , врахувавши висновок Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.04.2023р. за №01-05-3/138вх про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 , суд прийшов висновку про необхідність визначення місця проживання сина з батьком.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки вона не погоджується з обставинами, які виклав у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 , а також має намір задовольняти в повній мірі потреби дитини, активно приймати участь у її вихованні та розвитку, а також удосконалювати своє житло та умови проживання для сина. Також зазначила, що необхідно враховувати інтереси самої дитини, так як не можна розлучати дитину з матір`ю, щоб не завдати психоемоціонального стресу. Вказує, що не відповідає дійсності рівень фінансової забезпеченості відповідача, оскільки він має кредитні заборгованості і ухиляється від виконання кредитних зобов`язань. Також вказує, що стосовно відповідача судом розглядалась справа про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення, правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду якої провадження було закрито у зв`язку з закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності. Вважає, що висновок Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.04.2023р. про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 є необґрунтованим та суперечить вимогам закону та не враховує інтереси дитини.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Лозанова І.М. надали усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримали, зазначивши при цьому, що рішення суду першої інстанції є помилковим, а також прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Дробінова І.В. у судовому засіданні надали пояснення, в яких зазначили, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, правильно застосувавши норми матеріального й процесуального права.

Представник Органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації надав заяву про розгляд справи без участі представника.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 27 квітня 2018 року сторони зареєстрували шлюб, в якому народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2022 року шлюб розірвано (л.с.40).

На початку літа 2022 року сторони припинили шлюбні стосунки і стали проживати окремо. За домовленістю сторін, ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_5 повернулась до своєї квартири АДРЕСА_1 , власницею якої вона є на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2017 року за № в реєстрі1-1775, посвідчений державним нотаріусом Масловою М.В. Другої одеської державної нотаріальної контори л.с.17-19. За даною адресою зареєстрованими є позивачка та син ОСОБА_3 (а.с.8,13).

З початку червня 2022 року по 15 серпня 2022 року батько дитини відвідував сина декілька разів за місцем його нового проживання. 15 серпня 2022 року батько дитини приїхав к місцю проживання дружини з сином (на той час сторони перебували в зареєстрованому шлюбі), в момент коли мати з сином були на вулиці, повертаючись з прогулянки, батько дитини запросив сина до себе жити, взяв його та відвів у машину, після чого поїхав з сином за місцем свого мешкання.

Мати дитини звернулась з заявою від 15.08.2022 року до відділу поліції №5 Одеського районного УП №1 ГУНП в Одеській області, на що було рекомендовано звернутись до суду (а.с. 20,23).

23 серпня 2022р. позивачка повторно звернулась у поліцію з заявою з приводу викрадання її чоловіком спільного сина (а.с.21,22).

З 15 серпня 2022 року малолітній син сторін став проживати разом з батьком в квартирі АДРЕСА_2 .

Протягом серпня, вересня, жовтня та листопада 2022 року син сторін відвідував приватний заклад позашкільного навчального центру дитячої творчості «УМНІЧКА», згідно довідки від 24.02.2023р. (а.с.104). Але, припинив відвідування дитячого центру «УМНІЧКА» через випадок коли мати дитини намагалася забрати сина без дозволу вихователів центру і відома батька.

З 10 грудня 2022року син сторін ОСОБА_3 , 2018 року народження, відвідує Одеський приватний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) , сплачує за відвідування садка лише батько - відповідач по справі, згідно довідки від 23.02.2023р.№198/2 (л.с.103).

Позивачка зареєстрована з 13 квітня 2023 року як фізична особа-підприємець (а.с.191), закінчила курси майстрів-перукарів і пройшла базовий курс майстра шугаринга (а.с.190).

Відповідач - батько дитини, має постійне місце роботи і постійний дохід, що відображено в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 16.06.2006р. (а.с.111-114 ), довідки і характеристики (а.с. 115,116), є засновником і керівником ТОВ «ЛАГРАНТА» код 44123469 (а.с.117-119). Батько дитини , самостійно сплачує послуги приватного садка ОПЗ ДО (ясла-садок) «Почемучки» в розмірі 11000,00 грн (а.с.103), який відвідує син.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.04.2023р. за №01-05-3/138вх Орган опіки вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.179-182).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України).

Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».

Відтак, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, у повному обсязі, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини з батьком.

Так, місцевим судом встановлено, що і батьком і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину.

На час ухвалення оскаржуваного рішення судом, малолітній ОСОБА_3 вже досить тривалий час проживає разом із батьком, при цьому, судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину.

Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький