Провадження № 22-ц/824/4024/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 січня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України на рішення Шевченківського міськрайонного суду м.Києва від 07 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони Українипро стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що з 20 серпня 2012 року по 06 листопада 2020 року працювала в Державному підприємстві «Готель Козацький» на посаді бухгалтера. Наказом відповідача № 262-к/тр від 06 листопада 2020 року її звільнено за власним бажання згідно ст.38 КЗпП України. У день звільнення виплата належних їй сум здійснена не була, у зв`язку з чим вона звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва із заявою про стягнення з відповідача невиплаченого заробітку. 16 березня 2021 року Шевченківським районним судом м.Києва було винесено рішення у справі № 761/40786/20 про стягнення з ДП «Готель «Козацький» на її користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 143492,19 грн. На виконання зазначеного рішення відповідач 13 квітня 2021 року здійснив остаточний розрахунок. У зв`язку з наведеним просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72243,36 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішенням Шевченківського міськрайонного суду м.Києва від 07 липня 2022 позов задоволено. Стягнутоіз ДП «Готель «Козацький» МО України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі 72243,36 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач ДП «Готель «Козацький» МО України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального і неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд при стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку не врахував обставин, що мають значення для дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності. Зокрема судом не враховано, що стягнутий рішенням

- 2 -

Шевченківського районного суду м.Києва від 16 березня 2021 року на користь позивачки заробіток у розмірі 143492,19 грн. відповідачем добровільно виплачений позивачці 13 квітня 2021 року. Вважає, що обсяг відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок є несправедливим з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку є компенсаційною виплатою, а не санкцією. Судом не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 ркоу у с парві № 761/9584/15-ц.

Позивачка ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позовустановить 72243,36 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки доведеністю факту нездійснення розрахунку з позивачкою при її звільненні і як наслідок наявністю передбачених законом підстав для захисту прав позивачки і стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За правилами ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до приписів ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 20 серпня 2012 року перебувала у трудови

- 3 -

відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду бухгалтера по заробітній платі.

Наказом Державного підприємства «Готель Козацький» МО України № 262-к/тр від 06 листопада 2020 року ОСОБА_2 звільнено за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, грошова компенсація за невикористану щорічну основну відпустку складає 156 календарних дні.

Згідно повідомлення ДП «Готель Козацький» МО України № 70 від 06 листопада 2020 року ОСОБА_2 належить до виплати 143492,19 грн., які включають заробітну плату за липень-листопад та невикористану відпустку.

Також, судом встановлено, що у зв`язку із непроведенням з нею розрахунку ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ДП «Готель Козацький» про стягнення невиплаченого заробітку. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ДП «Готель «Козацький» МО України на користь ОСОБА_1 невиплачений при звільненні заробіток у розмірі 143492,19 грн.

Рішення суду виконане і остаточний розрахунок здійснено відповідачем 13 квітня 2021 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, з огляду встановлення судом факту несвоєчасного проведення відповідачем розрахунку при звільненні позивачки і як наслідок порушення її прав, суд прийшов до вірного висновку про необхідність захисту прав позивачки шляхом стягенння середнього заробітку за час затримки розрахунку.

При цьому суд вірно визначив як період, за який проводиться стягнення, а саме - з моменту звільнення і до моменту розрахунку - 13 квітня 2021 року, так і вірно визначив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивачки, з урахуванням її середньоденної заробітної плати та числа робочих днів за вказаний період, відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Доводи апеляційної скарги про те, що суд при стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку не врахував обставин, що мають значення для дотримання принципів розумності, справедливості та пропорційності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц), зокрема, що стягнутий за рішенням суду заробіток у розмірі 143492,19 грн. відповідачем добровільно виплачений позивачці 13 квітня 2021 року, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Передбачене ст.117 КЗпП України право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, спрямоване не на покарання роботодавця, а на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. При зменшенні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати наступні обставини:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- 4 -

- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де Велика Палата відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників, які мають враховуватися при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування за ст.117 КЗпП України (п.91). Окрім того, вказала, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (п.92).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (п.п.39-41).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням встановлених по справі обставин, відсутні передбачені законом підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку з таких міркувань.

По-перше, судом встановлено, що сума у розмірі 143492,19 грн., яка належала до виплати позивачці при звільненні, не була спірною, а тому ст.117 КЗпП України містить імперативний припис, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

По-друге, дана сума мала бути виплачена в момент звільнення чого зроблено не було.

По-третє, стягнутий судом середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 72243,36 грн. очевидно та поза всяким розумним сумнівом є співмірним із розміром невиплаченого при звільненні заробітку 143492,19 грн. і не призводить до безпідставного збагачення паозивачки, а є пропорційним розміром компенсації за порушення її прав.

По-четверте, дана сума відповідає періоду прострочення близько 5-ти місяців.

І по-шосте, дана сума відповідає розміру ймовірних пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивачки.

Наведене у свою чергу спростовує доводи авпеляційної скарги про наявність підстав для зменшення суми секреднього заробітку за час затримки розрахунку.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

- 5 -

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 377, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Готель «Козацький» Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського міськрайонного суду м.Києва від 07 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: