ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 459/3713/21

провадження № 61-7204 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Червоноградської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

Шеремети Н. О. від 13 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 , в якому просила суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету

від 16 грудня 2003 року № 461 «Про узаконення / посмертно /самовільно збудованих чи переобладнаних будівель /приміщень/ на присадибних земельних ділянках

у м. Червонограді» у частині узаконення за ОСОБА_3 (посмертно) самовільно збудовану добудову до житлового будинку на присадибній земельній ділянці

по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18 листопада 2000 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який 10 серпня 2021 року розірвано рішенням Червоноградського міського суд Львівської області. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 нею було подано позов про поділ майна. У процесі розгляду справи № 459/1418/21 про поділ майна, з долученого відповідачем ОСОБА_2 відзиву, вона дізналася, що 16 грудня 2003 року рішенням виконавчого комітету за

ОСОБА_3 - бабусею її колишнього чоловіка, відповідача ОСОБА_2 , посмертно, узаконено самовільно збудовану добудову до житлового будинку розміром 9,20*3,68м, переобладнання кухні площею 10,7м2 в житлову кімнату, при чому житлова площа будинку збільшилася на 10,7 м2, збудовані гараж розміром

5,40*4,25 м, літню кухню розміром 4,50 *3,00 м, сарай розміром 4,50*2,90м, на присадибній ділянці на АДРЕСА_1 .

Позивач вважала вказане рішення виконавчого комітету незаконним, так як всі зазначені приміщення та добудови було збудовано нею з ОСОБА_2 разом, після реєстрації шлюбу. Також зазначала, що оскаржуване нею рішення виконавчого комітету було винесене на підставі заяви ОСОБА_2 про узаконення за його покійною бабусею ОСОБА_3 самовільно збудованих будівель та переобладнання нежитлового приміщення в житлове в індивідуальному житловому будинку на присадибній земельній ділянці по

АДРЕСА_1 . Згідно з відповіді на адвокатський запит від 18 жовтня 2021 року № 293, Червоноградська міська рада листом від 22 жовтня 2021 року

№ 3/22-9851/І-І повідомила, що рішення виконавчого комітету приймалося на підставі листа ЧМБТІ, яким нібито зафіксовані вищенаведені добудови та перебудови. Зазначала, що виконавчий комітет не мав права виносити будь-які рішення, які стосуються померлої особи ОСОБА_3 , оскільки правоздатність цієї особи припинилася.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просили судїї позов задовольнити.

Короткий рішення суду першої інстанції

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 16 вересня

2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 16 грудня 2003 року № 461 у частині узаконення за ОСОБА_3 (посмертно) самовільно збудованої добудови до житлового будинку на присадибній ділянці на АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуване рішення виконавчого комітету порушує майнові права ОСОБА_1 на будинок,

що знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки більшу половину будинку позивачем збудовано з її чоловіком за час шлюбу і тому такий будинок підлягає поділу, як спільне сумісне майно подружжя, а оскаржуване рішення може стати перешкодою у цьому. Узаконення чи реєстрація будь-якого майна після смерті особи за нею посмертно суперечить діючим нормам. На розгляді у Червоноградському міському суді знаходиться позов про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (які є сторонами і у даній справі), оскаржуване рішення зачіпає майнові інтереси позивачки щодо спірного будинковолодіння і в подальшому може вплинути на прийняття рішення у справі про поділ майна подружжя.

Щодо клопотання відповідачів про застосування строку позовної давності, то районний суд зазначив, що жодних документів та будь-яких інших доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 знала про таке рішення з моменту його винесення, матеріали справи не містять. Суд вказав, що позивачка дізналася про таке рішення лише коли отримала відзив на свою позовну заяву у справі про поділ майна подружжя, яка перебуває на розгляді в Червоноградському міському суді Львівської області, а саме 25червня 2021 року, тому вона об`єктивно не могла знати про таке рішення виконавчого комітету, оскільки не брала участі у оформленні права власності на вказане домоволодіння, відповідачами протилежного суду не доведено.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Кравчука П. І. задоволено.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 вересня

2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, оскільки передбачає конкретні приписи, які застосовуються одноразово, і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (більше не створюватимуть будь-яких правових наслідків. Тому правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим, аніж позивач, особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, не може бути нею оскаржений.

При цьому, суд зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що з`ясування матеріально правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується, а відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскаржуваного рішення, тому висновки суду щодо правомірності оскаржуваного рішення не мають самостійного правового значення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року скасувати, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 вересня 2022 року залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 19 травня 2023 року визнано наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків касаційної скарги.

У наданий судом строк ОСОБА_1 надіслала матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2023 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено й поновлено цей строк, відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу

№ 459/3713/21 з Червоноградського міського суду Львівської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

27 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що постанова апеляційного суду є незаконною, необґрунтованою та ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає обов`язковому скасування, так як ні вона, ні її представник Огорілко Ю. В. не були повідомлені про судове засідання, участі у розгляді справи 13 березня 2023 року не брали.

Також зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що оскаржуване рішення виконавчого комітету є актом індивідуальної дії та не порушує її права та інтереси, є помилковим, так як вказане рішення виконавчого комітету порушує її майнові права на спірне будинковолодіння, в якому їй належить частка.

Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: 1) Застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду;

2) Апеляційним судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази,

що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) Апеляційним судом розглянуто справу за відсутності заявника та представника заявника, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2000 року, що підтверджується паспортом громадянина України серія НОМЕР_1 , виданому Червоноградським

MB ГУМВС України у Львівській області 10 вересня 2007 року (т. 1, а. с. 5).

Первинна реєстрація права власності на будинок

АДРЕСА_1 була проведена 11 липня 1979 року за

ОСОБА_5 (дідусь ОСОБА_2 ) на підставі договору про надання в безтермінове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Сокальською держнотконторою 19 листопада 1958 року за реєстровим № 3044 і акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 06 лютого 1964 року.

20 лютого 1992 року вищезгаданий будинок зареєстровано в Червоноградському МБТІ за ОСОБА_3 (бабуся ОСОБА_2 ) на підставі: свідоцтва про право власності від 29 січня 1992 року (реєстраційний номер № 2-300) та свідоцтва про право на спадщину від 29 січня 1992 року (за реєстраційним № 2-302)

1/2 даного будинку ОСОБА_3 успадкувала від свого чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 50-51).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, а спадщину за нею прийняв її онук - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 02 серпня 1994 року, зареєстровано в реєстрі за № 2-1529 (т. 1, а. с. 23).

Зокрема, у даному свідоцтві вказано, що майно, на яке видане свідоцтво складається з: житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; будинок одноповерховий, житловою площею 34,5 кв. м складається з трьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванної, тамбура; до будинку належать господарські будівлі: цегляний сарай-Б, дерев`яна вбиральня-В; будівлі розташовані на земельній ділянці 600 кв. м (т. 1, а. с. 23, 51).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 08 серпня 1994 року за

ОСОБА_2 на праві приватної власності зареєстроване будинковолодіння

по АДРЕСА_1 , зареєстровано під № 165 (т. 1, а. с. 50).

З матеріалів інвентаризаційної справи, зокрема довідки від 07 лютого 2001 року

№ 108, яка видана ОСОБА_2 , вбачається, що за ним з 08 серпня 1994 року

у Червоноградському міжміському бюро технічної інвентаризації зареєстровано на праві приватної власності будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Червоноградською держконторою 02 серпня 1994 року за реєстровим № 2-1529 (інвентаризаційна справа аркуш № 52).

Із листа Управління містобудування та архітектури від 16 грудня 2021 року

№ 16-17/143 установлено, що рішення виконавчого комітету від 16 грудня 2003 року № 461 «Про узаконення (посмертно) самовільно збудованих чи переобладнаних будівель (приміщень) на присадибних земельних ділянках в м. Червонограді» приймалось на підставі звернення громадянина ОСОБА_2 про узаконення за його покійною бабусею ОСОБА_3 самовільно збудованих будівель та переобладнання нежитлового приміщення в житлове в індивідуальному житловому будинку на присадибній земельній ділянці на АДРЕСА_1 відповідно до повідомлення Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації від 03 жовтня 2001 року про самовільне будівництво

гр. ОСОБА_3 (копія повідомлення додається), керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та пунктом 3.4 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146. Додатково в листі вказано, що висновок міжвідомчої комісії по плануванню і забудові населених пунктів, згаданий листі, в управлінні містобудування та архітектури відсутній

(т. 1, а. с. 61).

Відповідно до довідки Червоноградського міжміського бюро технічної інвентаризації від 03 жовтня 2001 року (акт поточних змін) в домоволодінні

по АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 (посмертно) самовільно побудовано гараж розміром 5,40*4,25 м, літню кухню розміром 4,50 *3,00 м, сарай розміром 4,50*2,90м, нежитлову прибудові до будинку 3,68*9,20 кв. м, переобладнано кухню, коридор, у житлову кімнату; збільшена житлова площа на 10,7 кв. м (т. 1, а. с. 62).

У подальшому ОСОБА_2 здійснив усі необхідні дії та зареєстрував за собою право власності на спірне будинковолодіння.

Так, із листа КП ЛОР «Червоноградського МБТІ» від 19 серпня 2021 року № 4539, наданого на запит адвоката Огорілка Ю. В., установлено, що у зв`язку із значними змінами, виявленими при поточній інвентаризації будинковолодіння 03 лютого

2010 року, зокрема надбудови мансардного поверху (акт поточних змін

від 10 лютого 2010 року) ОСОБА_2 звернувся до ЧМР про видачу свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_2 . 03 лютого 2011 року виконкомом ЧМР ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

09 лютого 2011 року КП ЛOP «Червоноградського МБТІ» провело державну реєстрацію права власності на вищезгаданий будинок за ОСОБА_2

(т. 1, а. с. 111).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради

від 31 січня 2011 року № 15 «Про оформлення права власності на житлові будинки у м. Червонограді» було вирішено оформити право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 54-56).

Також рішення про оформлення за ОСОБА_2 права власності на вищевказаний будинок було прийнято і КП ЛOP «Червоноградське МБТІ» від 13 січня 2011 року (т. 1, а. с. 58).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 лютого

2011 року житловий будинок, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку

серії ЯД № 526189 від 03 грудня 2008 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка, загальною площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (т. 1, а. с. 99).

Також у матеріалах справи міститься технічний паспорт, виданий на ім`я

ОСОБА_2 від 18 грудня 2003 року та будинкова книга на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 89-98).

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої

статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року

№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оскільки відповідно до статті 16 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому слід зауважити, що оскарження правового акта індивідуальної дії можливе за наявності підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) права на це майно, а саме суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування за своїм змістом та характеристиками є актом індивідуальної дії, оскільки передбачає конкретні приписи, які застосовуються одноразово, і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання (більше не створюватимуть будь-яких правових наслідків).

У свою чергу, акти індивідуальної дії породжують права та обов`язки тільки того суб`єкта, якому його адресовано. Відсутність у будь-кого прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженним актом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із відповідною позовною заявою.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що оскільки правовий акт індивідуальної дії, який адресований іншим аніж позивач особам та не передбачає виникнення у позивача будь-яких прав та обов`язків, не може бути позивачем оскаржений.

До подібних висновків, дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада

2022 року у справі № 522/2033/17, провадження № 61-9534 св 19.

Колегія суддів також зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду з ефективним позовом, а саме про поділ майна подружжя, де і повинно бути реалізовано захист її прав, якщо вона доведе, що її право порушене.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач і її представник не були належним чином повідомлені про судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, так як з матеріалів справи на а. с. 28-30, т. 2, вбачається, що представник позивача Огорілко Ю. В. знав про призначення справи на 13 березня 2023 року, надіслав 10 березня 2023 року пояснення на апеляційну скаргу та клопотання про відкладення справи.

При цьому згідно із частиною п`ятою статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у постанові суду апеляційної інстанції, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом,

а переоцінювати докази Верховний Суд не може в силу закону.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць