ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/1160/23 Номер провадження 22-ц/814/4765/23Головуючий у 1-й інстанції Путря О.Г. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2023 року, постановлену суддею Путрею О.Г., про відмову у відкритті провадження,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Решетилівського районного суду Полтавської області та Державної казначейської служби України про зобов`язання внесення змін до АСДС та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

05.09.2023 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Держави України в особі Решетилівського районного суду Полтавської області та Державної казначейської служби України про зобов`язання внесення змін до АСДС та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 18.09.2023 у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Решетилівського районного суду Полтавської області та Державної казначейської служби України про зобов`язання внесення змін до АСДС та стягнення шкоди - відмовлено.

При постановленні такої ухвали районний суд керувався вимогами п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Позивачка оскаржила ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до Полтавського районного суду для продовження розгляду.

Посилаючись на п.1 ст.6 Конвенції та практику Європейського суду з прав людини щодо її застосування (справа «Сокуренко і Стригун проти України»), вважає оскаржувану ухвалу постановленою неповноважним складом суду.

Зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави є не Решетилівський районний суд Полтавської області та Державна казначейська служба України, як органи, наділені повноваженнями у спірних правовідносинах, а Держава Україна, яка є учасником цивільних відносин (ст.2 ЦПК України) та не може бути стороною в адміністративному процесі (ст.46 КАС України), що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі №641/8857/17 від 25.03.2020 та Верховного Суду у справі №346/5428/17 від 10.11.2021.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

16.11.2023 до Полтавського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про застосування при прийнятті постанови ст.1 Конституції України та ст.12 ЦПК України. Зазначає, що відповідач жодним чином не заперечував проти її апеляційної скарги, відзив на неї не подавав, що, на думку позивачки, є підставою задоволення апеляційної скарги.

Позивачка у вимогах апеляційної скарги просила розглядати справу за її апеляційною скаргою без її особистої участі. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

05.09.2023 ОСОБА_1 звернулася в Решетилівський районний суд Полтавської області із позовом до Держави України в особі Решетилівського районного суду Полтавської області та Державної казначейської служби України, у якому просить:

- зобов`язати Державу Україна в особі Решетилівського районного суду Полтавської області внести в АСДС, на сайт Решетилівського районного суду Полтавської області в розділ «Список автоматично розподілених судових справ» («Список автопризначених справ, що надійшли вперше (з 21.07.2014р.))» та на портал Судова влада України інформацію про те, що 25.07.2023 вона подала зустрічний позов, якому був присвоєний єдиний унікальний номер справи №546/824/23; а також видалити із розділу «Суть судової справи» мого зустрічного позову у період 25.07.2023 інформацію про суму коштів у розмірі 243 480,00 грн.;

- стягнути з Держави Україна на її користь, шляхом безспірного списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України, 243 480,00 грн. у відшкодування моральної шкоди./а.с.1-3/

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.09.2023 справу направлено для визначення підсудності до Полтавського апеляційного суду, яким визначено її підсудність - Полтавському районному суду Полтавської області, про апеляційним судом постановлена ухвала від 13.09.2023./а.с.24-25, 30-31/

Відмовляючи у відкритті провадження, районний суд виходив із положень п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та вважав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки виник з оскарження дій відповідачів як суб`єктів владних повноважень, тому має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. При цьому враховує наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до частин першої, третьої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлений інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом в порядку цивільного судочинства, обґрунтувавши підстави позову протиправними діями апарату суду, який її зустрічний позов від 25.07.2023 приєднав до первісного позову, як матеріали по первісному позову по справі №546/894/21. Тому задля відновлення порушеного права, що мало наслідком спричинення їй моральної шкоди, просить зобов`язати суд внести відповідні зміни в АСДС, на сайт суду в розділах «Список автоматично розподілених судових справ» («Список автопризначених справ, що надійшли вперше (з 21.07.2014р.))» та «Суть судової справи», а також на портал Судова влада України інформацію про те, що 25.07.2023 вона подала зустрічний позов, якому був присвоєний єдиний унікальний номер справи №546/824/23.

Право особи вимагати реєстрації заяви в АСДС є невід`ємною складовою права на доступ до суду, і спір між сторонами виник з приводу його реалізації.

Відповідно до пункту 2.2.1 Положення про АСДС, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30, вхідна кореспонденція, зокрема процесуальні документи, приймається й опрацьовується користувачами АСДС, яким надано доступ до системи відповідно до їх функціональних обов`язків, і реєструється в АСДС у день її надходження.

За змістом позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №521/18287/15-ц від 08 травня 2018 року обов`язок працівників апарату відповідного суду зареєструвати та розподілити подану заяву в АСДС належить до владних управлінських функцій суду, адже цей обов`язок спрямований на виконання повноважень, закріплених процесуальним законом і Положенням про АСДС.

З огляду на вказане між позивачем та Решетилівським районним судом Полтавської області в частині реєстрації/розподілу в АСДС зустрічної позовної заяви від 25.07.2023 виникли не цивільні, а публічно-правові правовідносини, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий спір має розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та ґрунтуються на практиці Верховного Суду, сформованій з відмінних правовідносин, де застосуванню підлягаєЗакон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», положення якого визначають розгляд спорів про відшкодування моральної шкоди за рахунок держави у порядку цивільного судочинства. Тоді як у цій справі вимога про стягнення моральної шкоди заявлена в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Посилання позивачки на постановлення оскаржуваної ухвали неповноважним складом суду не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки поширення юрисдикції адміністративного суду на цей спір зумовлено не суб`єктним складом спірних правовідносин, а їх владними управлінськими функціями.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до довільного трактування вимог процесуального закону на власну користь. При цьому неподання відзиву не є безумовною підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд оцінює докази за внутрішнім переконанням та не зобов`язаний приймати те чи інше рішення залежно від процесуальних дій учасників сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.367,368, 375, 380,381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.11.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак