Провадження № 2/127/2921/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого, Позикодавець надає Позичальнику кошти у вигляді позики, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.1. Договору). Згідно пункту 2.1. Договору, розмір позики становить 390 000 ЄВРО. Відповідно до пункту 2.2. Договору, позика надається частинами, але не більше суми вказаної в п. 2.1. цього Договору. Кожна чергова сума позики (її розмір) узгоджується сторонами цього Договору окремо. Факт передання Позикодавцем Позичальнику грошових коштів в позику підтверджується письмовою розпискою підписаною власноручно Позичальником. Згідно пункту 2.4. Договору, мета позики, - купівля земельної ділянки за кордоном, будівництво на ній житлового будинку з метою можливого подальшого продажу або довготривалої оренди. Позика надається строком на 7 (сім) років (пункт 2.5. Договору). Відповідно до умов пункту 2.6. Договору, строк повернення кожної чергової суми позики починає свій відлік з дня передачі Позичальнику відповідної суми грошових коштів. 21 грудня 2007 року, Позикодавиця передала Позичальнику 175 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником. 29 січня 2011 року, Позикодавиця передала Позичальнику 100 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником. 19 березня 2015 року Позикодавиця передала Позичальнику 20 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником. 21 грудня 2021 року Позикодавиця передала Позичальнику 95 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником. Загалом у період часу з 21 грудня 2007 року по 21 грудня 2021 року, Позикодавця надала в позику Позичальнику 390 000 ЄВРО, чим у повному обсязі виконала умови Договору позики, від 21 грудня 2007 року. Зважаючи на положення пунктів 2.5. та 2.6. Договору, Позичальник отримавши чергову суму позики 21 грудня 2007 року в розмірі 175 тис. ЄВРО, зобов`язаний був її повернути не пізніше 21 грудня 2014 року, але вказану суму коштів не повернув, чим прострочив виконання зобов`язання. Позичальник прострочив виконання зобов`язання і щодо отриманої 29 січня 2011 року чергової суми позики в розмірі 100 тис. ЄВРО, яку Позичальник зобов`язаний був повернути не пізніше 29 січня 2018 року. Також, Позичальником допущено прострочення виконання зобов`язання щодо отриманої 19 березня 2015 року чергової суми позики в розмірі 20 тис. ЄВРО, яку він зобов`язаний був повернути не пізніше 19 березня 2022 року. Строк повернення чергової суми позики, що була надана 21 грудня 2021 року, ще не настав, але в силу вимог пункту 3.3. Договору, якщо Позичальник не повернув Позикодавцю позику або частину позики в строки передбачені п. 2.5. даного Договору (прострочив виконання зобов`язання), Позикодавець має право на дострокове стягнення усієї суми позики наданої в рамках даного Договору. Зважаючи на те, що Позичальник прострочив виконання зобов`язання щодо повернення позики, в сумі 295 тис. ЄВРО, то у Позикодавця виникає право на дострокове стягнення усієї суми позики, що була надана в рамках договору позики, від 21 грудня 2007 року, а саме: 390 тис. ЄВРО. Просить стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , суму боргу за договором позики від 21 грудня 2007 року в розмірі 390 000 (триста дев`яносто тисяч) ЄВРО; Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , документально підтверджені судові витрати.

Ухвалою суду від 24.10.2022року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

12.12.2022року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за обставин викладених в ньому, просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно поданого відзиву позовні вимоги визнав частково.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 (Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики, згідно умов якого, Позикодавець надає Позичальнику кошти у вигляді позики, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.1. Договору).

Згідно пункту 2.1. Договору, розмір позики становить 390 000 ЄВРО.

Відповідно до пункту 2.2. Договору, позика надається частинами, але не більше суми вказаної в п. 2.1. цього Договору. Кожна чергова сума позики (її розмір) узгоджується сторонами цього Договору окремо. Факт передання Позикодавцем Позичальнику грошових коштів в позику підтверджується письмовою розпискою підписаною власноручно Позичальником.

Згідно пункту 2.4. Договору, мета позики, - купівля земельної ділянки за кордоном, будівництво на ній житлового будинку з метою можливого подальшого продажу або довготривалої оренди. Позика надається строком на 7 (сім) років (пункт 2.5. Договору).

Відповідно до умов пункту 2.6. Договору, строк повернення кожної чергової суми позики починає свій відлік з дня передачі Позичальнику відповідної суми грошових коштів.

21 грудня 2007 року, Позикодавиця передала Позичальнику 175 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником.

29 січня 2011 року, Позикодавиця передала Позичальнику 100 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником.

19 березня 2015 року Позикодавиця передала Позичальнику 20 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником.

21 грудня 2021 року Позикодавиця передала Позичальнику 95 000 ЄВРО, що підтверджується письмовою розпискою, власноручно підписаною Позичальником.

Зважаючи на положення пунктів 2.5. та 2.6. Договору, Позичальник отримавши чергову суму позики 21 грудня 2007 року в розмірі 175 тис. ЄВРО, зобов`язаний був її повернути не пізніше 21 грудня 2014 року, але вказану суму коштів не повернув, чим прострочив виконання зобов`язання.

Позичальник прострочив виконання зобов`язання і щодо отриманої 29 січня 2011 року чергової суми позики в розмірі 100 тис. ЄВРО, яку Позичальник зобов`язаний був повернути не пізніше 29 січня 2018 року.

Також, Позичальником допущено прострочення виконання зобов`язання щодо отриманої 19 березня 2015 року чергової суми позики в розмірі 20 тис. ЄВРО, яку він зобов`язаний був повернути не пізніше 19 березня 2022 року.

Строк повернення чергової суми позики, що була надана 21 грудня 2021 року, ще не настав, але в силу вимог пункту 3.3. Договору, якщо Позичальник не повернув Позикодавцю позику або частину позики в строки передбачені п. 2.5. даного Договору (прострочив виконання зобов`язання), Позикодавець має право на дострокове стягнення усієї суми позики наданої в рамках даного Договору. Зважаючи на те, що Позичальник прострочив виконання зобов`язання щодо повернення позики, в сумі 295 тис. ЄВРО, то у Позикодавця виникає право на дострокове стягнення усієї суми позики, що була надана в рамках договору позики, від 21 грудня 2007 року, а саме: 390 тис. Євро.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

За ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивач заявляючи вимогу про стягнення боргу за договором позики, має довести: 1) факт укладення правочину; 2) волю сторін на передачу (отримання) грошей на умовах позики; 3) настання у однієї сторони права вимагати повернення переданих у позику грошей, а у іншої сторони обов`язків повернути фактично отримані в борг грошові кошти.

За змістом ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, такими засобами: як письмові докази (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. , які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З долучених до матеріалів позовної заяви позивачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що ОСОБА_1 отримувала доходи від різних підприємств в гривнях.

Як вбачається із договору позики предметом позики були грошові кошти в іноземній валюті, а саме в Євро, однак позивачем не надано доказів про наявність у неї грошових коштів Євро.

Адже, відповідно до частини першої статті 44 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Пунктами 1 та 2 частини другої статті Закону України "Про Національний банк України" до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю віднесено: видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Згідно преамбули Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 цей нормативно-правовий акт установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 13 Декрету № 15-93 Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних валютних ринках встановлено Положенням про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженим постановою Правління Національного банку України № 281 від 10.08.2005.

У пункті 4 Положення №281 надано визначення термінів, що вживаються у ньому, зокрема: - купівля іноземної валюти - це операція з купівлі іноземної валюти за гривні; - міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб`єктами ринку, між суб`єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб`єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами; - обмін (конвертація) іноземної валюти - це операція з купівлі (продажу) однієї іноземної валюти за іншу іноземну валюту; - суб`єкти ринку - уповноважені банки, уповноважені фінансові установи.

Згідно пункту 8 Положення №281 порядок та умови торгівлі готівковою іноземною валютою в пунктах обміну іноземної валюти та у власних операційних залах банку, фінансової установи визначаються окремими нормативно-правовими актами Національного банку.

Частина перша статті 6 Декрету № 15-93 визначає, що торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами - юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Структура міжбанківського валютного ринку, а також порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку визначаються Національним банком України.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позивачка придбала іноземну валюту - Євро на ринку, однак, суд вважає за необхідне роз`яснити, що за незаконні скуповування, продаж, обмін, використання валютних цінностей як засобу платежу або як застави тягнуть за собою відповідальність передбачену ст. 162 КУпАП України.

З викладеного вбачається, що позивачем та її представником не надано суду доказів законного придбання грошових коштів - Євро в уповноважених банках та інших фінансових установах, які одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 3, 12, 19, 23, 49, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.01.2023року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Суддя: