Справа № 127/9866/22
Провадження № 2/127/1203/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю секретаря: Жигарової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, мотивуючи позов тим, що останній звернувся в суд з позовом до нього про стягнення боргу. Так, 11.08.2021 року ОСОБА_2 позичив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 200000,00 грн., що підтверджується розпискою. ОСОБА_1 зобов`язався повернути суму боргу до 11.10.2021 року, проте у визначений час гроші не повернув.

Позивач зазначає, що укладений між ними договір позики є недійсним, оскільки на момент укладення правочину його волевиявлення було відсутнє; вказані грошові кошти він у відповідача не отримував. Оскільки ОСОБА_1 вважав ОСОБА_2 своїм другом, то надав йому можливість купити за власний кошт товар - цигарки у постачальників: ПрАТ «Імперіал Тобакко Продакшн Україна», Прилуцька тютюнова фабрика «Бритіш Американ Тобакко Україна», ПрАТ «Філіп Морріс Україна» та реалізувати зазначені цигарки через власну мережу торгових магазинів, які належали та перебували в користуванні ОСОБА_1 , що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 . Розписка була написана ОСОБА_1 в якості гарантій зберігання цигарок у торгових магазинах до повної реалізації товару. Тобто сторони мали намір укласти не договір позики, а правочин щодо забезпечення зберігання товару під час реалізації.

Зазначений товар ОСОБА_2 був реалізований, внаслідок чого останній не тільки повернув обумовлену в розписці суму коштів, але й заробив на цьому значну суму коштів. Після цього, останній повідомив позивача, що розписку знищив. Аналогічні правовідносини між сторонами складались і раніше. Враховуючи викладене вище, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом та просив визнати недійсним договір позики від 11.08.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також стягнути судові витрати.

В судове засідання позивач не з`явився, проте його представник подав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте подав суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність та відповідача. Також зазначив, що підтримує відзив на позовну заяву, позов вважає необгрунтованим та безпідставним, а тому в його задоволенні просив відмовити. У випадку відмови в задоволенні позову, повідомив, що докази понесених відповідачем витрат на правову допомогу, будуть надані суду протягом п`яти днів з моменту ухвалення рішення суду.

З відзиву на позовну заяву, вбачається, що відповідач повністю заперечує обставини викладені в позовній заяві, оскільки вони є надуманими та фактично спрямовані на ухилення від виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань щодо повернення відповідачу суми отриманої позики. Також у відзиві зазначено, що дійсно, протягом останніх десяти років сторони перебували в дружніх стосунках. ОСОБА_2 до 2018 року був підприємцем та позивачу було відомо, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, а саме торгівлею тютюнових виробів у мережах магазинів. 11.08.2021 року за проханням позивача, ОСОБА_2 надав йому грошову позику в розмірі 200000,00 грн., про що позивач надав власноручно написану розписку, в якій зазначив, що кошти зобов`язується повернути до 11.10.2021 року. У визначений строк, позивач коштів не повернув, проте зазначив, що вирішує питання про продаж належного йому майна, для погашення заборгованості. Також, щоб ОСОБА_2 не переймався з приводу не повернення позики ОСОБА_1 надав йому копії документів на право ввласності на земельну ділянку, яка коштує біля 100000,00 дол. США. Укладений договір позики відповідає формі передбаченої ст.ст. 207, 1047 ЦК України. При цьому, доказів на підтвердження позовних вимог не надано, тому обставини не є доведеними належними та допустимими доказами. Також позивачем не оспорюється те, що дійсно таку розписку ним було надано відповідачу. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та стягнути судові витрати відповідача, докази понесення яких будуть надані суду протягом 5-ти днів з моменту ухвалення рішення суду по суті позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 11.08.2021 року між сторонами було укладено договір позики та на підтвердження цього позивачем була надана відповідачу розписка, яка посвідчує факт передання позикодавцем визначеної грошової суми, відповідно до якої позивач отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 200000,00 грн., та зобов`язався їх повернути до 11.10.2021 року (а.с. 7). Також умовами договору передбачено відповідальність за не повернення грошових коштів в обумовлений строк.

Однак, позивач ОСОБА_1 станом на день звернення із позовною заявою до суду, не повернув кошти та ухиляється від виконання свого зобов`язання.

У статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), з яким погодився Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст. 936 ЦК України).

Згідно зі статтею 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

ОСОБА_1 в обгрунтування своїх вимог посилався на те, що укладений договір позики від 11.08.2021 року, вчинений між ним та відповідачем з метою приховати іншу угоду, а саме забезпечення збереження товару - цигарок в магазинах, що не суперечить приписам ст. 545 ЦК України.

Так, ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з`ясування питання про те, чи не укладений цей правочин з метою приховати іншого та якого саме.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо закупівлі відповідачем цигарок та подальшу їх реалізацію через власну мережу торгових магазинів позивача, які належали та перебували в користувані позивача.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Таким чином, позивачем не доведено обставину щодо вчинення між сторонами договору позики з метою приховання іншого правочину.

З огляду на викладене, суд виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір позики укладений як удавана угода, що приховує іншу угоду - забезпечення збереження товару.

Слід також зазначити, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2022 року у справі №127/4999/22, яке набрало законної сили, було встановлено факт укладання 11.08.2021 року між сторонами договору позики на суму 200000,00 грн., що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає подальшому доказуваню. Так, вказаним рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11.08.2021 року.

Таким чином, судом встановлено, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише доказом факту укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Також сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику, а тому безпідставними є доводи позивача про неотримання ним суми позики за договором від 11.08.2021 року.

Крім того, посилання ОСОБА_1 щодо неотримання ним коштів за договором позики є хибними, оскільки у справі встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал договору позики - розписка позичальника про отримання суми позики, знаходився у ОСОБА_2 (позикодавця), що згідно з положенням статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Зважаючи на викладене вище, дослідивши докази у справі та надавши їм належну оцінку, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору позики від 11.08.2021 року укладеного між ним та ОСОБА_2 . Тому, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202-204, 235, 545, 936, 937, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним.

Судові витрати - залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 05.01.2023 року.

Суддя: