Номер провадження: 22-ц/813/2693/23
Справа № 501/4298/21
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року за заявою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про заміну сторони виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., -

в с т а н о в и в:

11 листопада 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження за виконавчим написом №4979 про звернення стягнення з ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 задовольнивши вимоги «ОТП Банк» на суму в розмірі 97 687,49 доларів США (еквівалент в гривні складає 773 556,51 грн), а саме замінити ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 .

У судове засідання сторони не прибули, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

В силу ч. 2 ст. 378 ЦПК України неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про заміну сторони виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28.04.2009 задоволено.

Суд замінив боржника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28.04.2009 року, про звернення стягнення на квартиру під номером « ОСОБА_3 », що знаходиться в АДРЕСА_2 , та складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною житловою площею 54,4 кв.м, загальна площа квартири 73,9 кв.м, що належить на праві власності на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Одеської області від 20.06.1992 Р№2-3955, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації м. Іллічівська Одеської області у книзі №5 на стор.6 номер запису №491, ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що проживає АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомості, задовольнити вимоги ЗАТ «ОТП Банк» на загальну суму у розмірі 97 687,49 доларів США (що в еквіваленті складає 752 193,67 грн) та 21 362,84 грн, а всього у гривневому еквіваленті 773 556,51 грн, на її правонаступника ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ).

В апеляційній скарзі адвокат Латій Олена Вікторівна в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції про заміну сторони виконавчого провадження скасувати та провадження у справі закрити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 18 ЦПК України,в редакції чинної на час звернення приватного виконавця до суду з заявою, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом

Згідно частини 5 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Частинами 1 та 2 статті 442 ЦПК України передбачено, що, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору іпотеки №РМ-SME502/021/2007 від 27.12.2007, ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 діючи від імені ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, як майновий поручитель (а.с. 5-12).

Відповідно виконавчого напису №4979 від 28.04.2009 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А. пропонує звернути стягнення на кв. АДРЕСА_1 що належить на праві власності ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 , за кредитним договором №СМ-SME502/021/2007 від 27.12.2007 на користь ЗАТ «ОТП Банк» по залишку заборгованості в розмірі 97 687,49 доларів США та 21 362,84 грн (а.с. 13-14).

Згідно листа №4884 від 29.07.2021 приватний виконавець направляв боржнику ОСОБА_2 повідомлення про відкриття виконавчого провадження (а.с. 17).

Відповідно до постанови про відкриття ВП №66326371 від 29.07.2021 за виконавчим написом №4979 приватний виконавець Колечко Д.М. відкрив виконавче провадження (а.с. 18-19).

Згідно рекомендованого повідомлення, боржник ОСОБА_2 сповіщалась про відкриття ВП (а.с. 20).

Відповідно до поштового конверту, повернено повідомлення без вручення (а.с. 21).

Згідно відповіді №8-2876 від 27.08.2021 ВК ЧМР Одеського району Одеської області відділу реєстрації обліку осіб, приватний виконавець Колечко Д.М. повідомляється про те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та від 01 березня 2021 року знята з реєстрації за адресою : АДРЕСА_5 (а.с. 22).

Заявою від 25.10.2021 ПАТ «ОТП Банк» звернувся до приватного виконавця Колечка Д.М. про заміну боржника його правонаступником (а.с. 30).

Задовольняючи заяву приватного виконавця про заміну боржника у виконавчому провадженні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.04.2014 спадкоємцем майна ОСОБА_2 є її син ОСОБА_1 , тому право вимоги перейшло до від боржника ОСОБА_2 до її спадкоємця ОСОБА_1 .. За таких обставин, заява про заміну сторони виконавчого провадження, підлягає задоволенню.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на виконання рішення суду, що є складовою частиною здійснення правосуддя, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Встановлено, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А. 28 квітня 2009 року вчинила виконавчий напис №4979 про звернення стягнення на кв. АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 , за кредитним договором №СМ-SME502/021/2007 від 27.12.2007 на користь ЗАТ «ОТП Банк» по залишку заборгованості в розмірі 97 687,49 доларів США та 21 362,84 грн (а.с. 13-14).

Згідно відповіді №8-2876 від 27.08.2021 ВК ЧМР Одеського району Одеської області відділу реєстрації обліку осіб, приватний виконавець Колечко Д.М. був повідомлений про те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та від 01 березня 2021 року знята з реєстрації за адресою : АДРЕСА_5 (а.с. 22).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 квітня 2014 року спадкоємцем майна ОСОБА_2 є її син ОСОБА_1 (а.с. 23-29).

Постановою приватного виконавця Колечка Д.М. від 29 липня 2021 року відкрите виконавче провадження №66326371 за виконавчим написом №4979 (а.с. 18-19).

В матеріалах справи відсутні будь-які офіційні дані щодо існування виконавчих проваджень за виконавчим написом №4979 від 28 квітня 2009 року. Відсутні відомості про боржника ОСОБА_2 у Єдиному реєстрі боржників.

Пунктом 5 частини 1 статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХIV, що набрав чинності з 01 липня 1999 року, в редакції чинної на час вчинення виконавчого напису, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У пункті 4 частини 2 статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: По інших виконавчих документах строк пред`явлення їх до виконання встановлюється з наступного дня після їх видачі, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 22 вказаного Закону визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 23 вказаного Закону, державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28 квітня 2009 року, то строк пред`явлення його до виконання закінчився 28 квітня 2010 року.

Проте стягувач не звернувся до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого напису приватного нотаріуса до виконання.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.

Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Колегія суддів не погоджується із доводами адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 у апеляційній скарзі про те, що заява приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про заміну сторони виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28.04.2009 року підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, за таких підстав.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21 (провадження №14-36цс22) зробила наступний правовий висновок: «Велика Палата Верховного Суду при розгляді питання про розмежування юрисдикції чітко визначає, що онтологічні основи його вирішення полягають у критеріях розмежування судової юрисдикції, тобто передбачених законом умовах, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 (провадження №11-377апп18), від 27 жовтня 2020 року у справі №635/551/17 (провадження №14-79цс20).

Оскільки тільки в ЦПК України врегульовано правило заміни сторони виконавчого провадження, порушеного через необхідність виконання рішення «несудового» органу, можна зробити такий висновок: заява про заміну сторони виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Врегулювання цього питання саме нормами ЦПК України обумовлено відсутністю спору між стороною виконавчого провадження та виконавцем, що свідчить про відсутність потреби в задіянні суду адміністративної юрисдикції, оскільки сторона виконавчого провадження не оспорює його рішень, дій чи бездіяльності, бо вирішення вказаного питання перебуває поза межами компетенції виконавця. Однак саме цивільний суд спроможний кваліфіковано встановити, чи є правонаступником заявник, який просить замінити собою попереднього учасника виконавчого провадження.

За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій не можна вважати законними й обґрунтованими, тому вони підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі №280/456/20 (провадження №К/9901/32676/20) та від 22 липня 2019 року у справі №822/1659/18 (провадження №К/9901/63678/18), про те, що заява про заміну сторони виконавчого провадження, подана щодо виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, повинна розглядатись у порядку адміністративного судочинства».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вказаний правовий висновок Великої палати Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що вказана заява приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про заміну сторони виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28.04.2009 підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені у заяві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про заміну сторони виконавчого провадження, що призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Латій Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про заміну сторони виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису №4979, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 28.04.2009, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 13 листопада 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк