Справа № 303/1273/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., СОБОСЛОЯ Г.Г.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/1273/22 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, придбаного за недійсним правочином, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 7 грудня 2022 року, повний текст якого складено 9 грудня 2022 року, головуючий суддя Заболотний А.М., -

встановив:

15.02.2022 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діяв адвокат Лук`яненко Андрій Олександрович, звернулися до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 мотивуючи таким.

31.01.2013 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.2. договору квартира була придбана позивачами у спільну часткову власність, кожному по 1/2 частці. Згідно з п. 3.2. договору позивачами перед підписанням договору передані відповідачу кошти у розмірі 32830,00 грн (по 16415,00 грн кожним покупцем). У подальшому 01.03.2020 посвідчено нотаріально заяву ОСОБА_3 про отримання від позивачів решти коштів у сумі 51670,00 грн (по 25835,00 грн від кожного покупця).

Отже, позивачі здійснили повний розрахунок за придбану квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 31.01.2013.

За обставинами справи у будинку АДРЕСА_2 існувала квартира АДРЕСА_3 , право власності на неї належало ОСОБА_4 , який набув це право 06.12.2005, у подальшому здійснив реконструкцію квартири з прибудовою до неї та надбудовою мансардного поверху, збільшивши її загальну площу до 135,70 кв. м, і 22.04.2010 передав її в іпотеку ОСОБА_5 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2010 у справі № 2-3862/10 (303/4390/13-ц) було визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_5 як на предмет іпотеки.

12.02.2011 ОСОБА_5 продав указану квартиру ОСОБА_6 , яка, своєю чергою, 20.03.2012 подарувала її ОСОБА_3 .

У травні-грудні 2012 року ОСОБА_3 здійснив реконструкцію квартири з переплануванням, розділивши її на дві окремі квартири: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 35,1 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м і двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 100,5 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м.

22.01.2013 ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10.05.2013 у справі № 2-337/11 визнано недійсним договір іпотеки, що був укладений 22.04.2010 між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.06.2013 скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2010 у справі № 2-3862/10 (303/4390/13-ц), ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.09.2013 позов ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру залишено без розгляду.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01.10.2015 у справі № 303/4968/13-ц, залишеним у силі постановою Верховного Суду від 04.12.2019, у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витребувано на користь ОСОБА_4 куплену ними квартиру, вирішено усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Відтак позивачів позбавлено як придбаного нерухомого майна, так і сплачених за нього грошових коштів.

Відповідно до положень ст.ст. 215, 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правомірність набуття права власності презюмується, право власності є непорушним, підлягає захисту, позбавлення права власності може мати місце лише з підстав, передбачених законом (ст.ст. 321, 328, 346 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала; ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події; набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, а в разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст.ст. 1212, 1213 ЦК України).

Виходячи з цього, з припиненням підстави для набуття права власності на квартиру та витребуванням її на користь ОСОБА_4 позивачі набувають права зворотної вимоги до ОСОБА_3 про відшкодування вартості квартири за цінами, що існують на дату пред`явлення позову. Згідно з Висновком «Про вартість квартири, розташованої на першому-другому (мансарда) поверсі в житловому одноповерховому будинку (літ. В), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 » від 03.03.2020, складеним суб`єктом оціночної діяльності ПП ОСОБА_7 , та з рецензією на цей висновок, складеною суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 02.04.2020, ринкова вартість квартири на 30.03.2020 становить 686200,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, діючи на захист своїх порушених майнових прав позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили: стягнути з ОСОБА_3 на користь кожного з них по 343100,00 грн у рахунок відшкодування вартості 1/2 частки однокімнатної квартири, придбаної кожним із них за недійсним правочином; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3000,00 грн на відшкодування витрат із оплати оцінки нерухомого майна; судові витрати просили покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 07.12.2022 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості та недоведеності, з того, що:

свій позов позивачі обґрунтували правовими нормами, якими регулюються питання недійсності правочинів, наслідків такої недійсності, збереженням майна без достатньої правової підстави, однак, цими нормами права спірні правовідносини не регулюються;

натомість у спорі з метою ефективного захисту порушеного права позивачів необхідно застосовувати правовий механізм, передбачений положеннями ст.ст. 660, 661 ЦК України, який урегульовує питання, пов`язані з витребуванням від покупця купленого майна, захистом прав покупця, а також відповідальності та захисту прав продавця такого майна, передбачає відшкодування відповідних збитків;

суд зобов`язаний враховувати доводи вже обох сторін, де сторона відповідача особливу увагу акцентувала на невірно обраний позивачем спосіб захисту та на неможливість суду виходити за межі заявлених позовних вимог;

отже, позивачі у спорі з-поміж того, що послалися не на ті норми права, тобто помилилися з правовими підставами позову, що суд міг би усунути самостійно, також і фактично обґрунтовують свої вимоги тим, що у відповідача зберігається безпідставно набуте майно;

реституція та повернення безпідставно набутого майна, що лягли в обґрунтування позову, є абсолютно відмінним від механізму відшкодування збитків, який слід в цьому спорі застосувати;

суму 686200,00 грн, яка є предметом цього спору, позивачі обґрунтовують як безпідставно набуте майно, яке підлягає поверненню, а не як розмір завданих їм збитків; сторона позивача наполягає на застосуванні саме зазначеного в позові механізму судового захисту, необхідність застосовування норм матеріального права саме тих, які визначені позивачами в позові;

відтак позивачі обрали невірний і неефективний спосіб захисту.

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Лук`яненко А.О., оскаржили рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до такого.

Суд першої інстанції обґрунтував своє рішення правовими висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 і від 07.11.2018 у справі № 488//5027/14-ц.

Однак, суд застосував нерелевантну практику суду касаційної інстанції, оскільки відповідні висновки були зроблені за цілком інших фактичних обставин справ, у правовідносинах, які не є подібними до тих, що є в даній справі, щодо застосування інших норм матеріального права. Жодна з цих постанов не стосується суті правовідносин, що виникли між сторонами в даній справі, в тому числі, правовідносин, урегульованих ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Суд повинен був вирішити спір по суті, а не залишити його нерозв`язаним, що фактично має місце. Крім того, замість відновлення порушеного права позивачів, які були добросовісними набувачами квартири, що її в подальшому від них було витребувано на користь першого власника, суд позбавив їх як права власності на нерухоме майно, так і компенсації за нього.

Тим часом, добросовісний набувач майна, яке у нього в подальшому було витребуване, вправі вимагати відшкодування його вартості із застосуванням положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, як це випливає з правових позицій, висловлених Верховним Судом у постановах від 16.02.2021 № 910/2861/18 і від 13.06.2018 у справі № 910/4749/16.

Позивачі просять рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

У відзиві на апеляцію відповідач ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Маркусь М.І., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, зокрема, таке.

Договір купівлі-продажу, на підставі якого позивачі придбали у відповідача квартиру, не визнавався недійсним, тому застосування для захисту своїх прав позивачами положень ст.ст. 215, 216, 1212, 1213 ЦК України правових підстав немає.

В основу свого позову позивачі поклали правила реституції та повернення безпідставно набутого майна внаслідок визнання недійсним договору іпотеки від 02.04.2010, чим обрали неправильний спосіб захисту права. Цим же позивачі визначили фактичні, правові підстави позову та його межі, за які не міг виходити суд першої інстанції.

Заявлену до стягнення суму позивачі обґрунтовували як безпідставно набуте майно, що підлягає поверненню, а не як розмір завданих їм збитків, тоді як в апеляційній скарзі по суті змінюють підстави позову і просять стягнути з відповідача кошти не за недійсним правочином, а як відшкодування вартості майна, яке витребуване на підставі рішення суду.

Позивачі не заявляли, а суд не розглядав спір про відшкодування з відповідача збитків позивачів через витребування від них квартири, тому така вимога не може розглядатися апеляційним судом. Але й така вимога не підлягала задоволенню по суті, позаяк договір купівлі продажу від 31.01.2013 не визнавався недійсним.

Окрім цього, позивачі просять стягнути кошти за вартістю квартири за ринковими цінами на дату пред`явлення позову, тоді відповідно до ст. 1213 ЦК України відповідач має повернути майно в натурі, а договором купівлі-продажу ціна квартири була встановлена в сумі 84500,00 грн, яка і підлягала б поверненню в разі визнання договору недійсним.

Збитки відшкодовуються за наявності складу цивільного правопорушення, якого в діях відповідача немає.

Насамкінець, право власності на квартиру досі зареєстроване за позивачами, вони залишаються володільцями квартири і підстав для відшкодування відповідачем їм вартості квартири немає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників: позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Лук`яненка А.О., який апеляцію підтримав, відповідача ОСОБА_3 адвоката Маркуся М.І., який скаргу не визнав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позивачем вимог, з наведених ним підстав, на підставі доказів, поданих учасниками справи; апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч. 3 п.п. 2, 4, 5, 11, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

сторони на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення;

за загальним правилом обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами матеріального блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані. Зважаючи на те, що підставами позову є фактичні обставини, що мали місце, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами ЦК України про захист майнових прав покупця в разі витребування у нього придбаного.

06.12.2005 ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 з одного боку (продавці) і ОСОБА_4 з іншого боку (покупець) уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. за реєстровим № 5019, на підставі якого ОСОБА_4 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 52 т. 1).

На підставі договору іпотеки від 22.04.2010, посвідченого посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстровим № 1442, ОСОБА_4 передав чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_7 в іпотеку ОСОБА_5 на забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань перед ним (а.с. 53-54 т. 1).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2010 у справі № 2-3862/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки право власності на квартиру АДРЕСА_8 було в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки визнано за ОСОБА_5 (а.с. 55-56 т. 1, посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

11.02.2012 ОСОБА_5 уклав із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. за реєстровим № 359, на підставі якого продав їй чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 57-58 т. 1).

На підставі договору дарування від 20.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О. за реєстровим № 1425, ОСОБА_6 (дарувальник) подарувала ОСОБА_3 (обдарованому) чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 59-60 т. 1).

Рішенням Виконкому Мукачівської міськради від 29.05.2012 № 150 ОСОБА_3 був наданий дозвіл на реконструкцію вищевказаної квартири з внутрішнім переплануванням під дві окремі квартири без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані квартири АДРЕСА_3 , з організацією окремих входів (а.с. 61 т. 1).

У період з 24.07.2012 по 18.12.2012 перепланування квартири АДРЕСА_8 на дві окремі квартири: однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 35,1 кв. м, житловою площею 18,0 кв. м і двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 100,5 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м було проведене встановленим порядком (а.с. 62-68 т. 1).

31.01.2013 ОСОБА_3 з одного боку (продавець) і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з іншого боку (покупці) уклали договір купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Перестою Я.О. за реєстровим № 273, на підставі якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у спільну часткову власність (по 1/2 частці у праві власності кожен) однокімнатну квартиру АДРЕСА_9 , яка була зареєстрована на праві власності за продавцем 16.01.2013 (а.с. 69-70, 187-188, 191, 192 т. 1).

Квартиру було куплено за 84500,00 грн, з яких 32830,00 грн були сплачені перед підписанням договору, а решта 51670,00 грн підлягали сплаті не пізніше 31.03.2013. Факт повного розрахунку покупцями за квартиру з додержанням установленого договором строку визнається обома сторонами. Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано по 1/2 частці у праві власності за кожним 31.01.2013 (а.с. 119-120 т. 1 та ін.).

Вищевказана квартира з 26.02.2013 перебувала в іпотеці ПАТ «Фольксбанк» за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором від 26.02.2013 № KF019706 на суму 51670,00 грн, яке було виконане 14.01.2022, у зв`язку з чим АТ «Таскомбанк» (правонаступник ПАТ «Фольксбанк») подав державному реєстратору заяву від 27.01.2022 № 1668/568 про зняття заборони відчуження квартири та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку щодо квартири (а.с. 71-79 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10.05.2013 у справі № 707/2-337/2011 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_18 до ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним визнано недійсним договір іпотеки,укладений 22.04.2010 між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л. за реєстровим № 1442 (а.с. 39-40 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/31184310).

УхвалоюАпеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.05.2013 по нововиявленим обставинам, ухвалою Верховного Суду від 21.09.2018 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06.08.2018 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/75742998, https://reyestr.court.gov.ua/Review/76672987).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.06.2013 у справі № 303/3953/13-ц за заявою ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2010 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30.11.2010 у справі № 2-3862/10 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/32036879).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.09.2013 у справі № 303/4390/13-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на предмет іпотеки було залишено без розгляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/33470498).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.02.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Мукачівського міськрайонного суду від 16.09.2013 скасовано, справу № 303/4390/13-ц повернуто до Мукачівського міськрайонного суду для продовження розгляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/55804996).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18.07.2016 у справі № 303/4390/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог Виконком Мукачівської міської ради, ПАТ «ВіЕсБанк», про визнання права власності на предмет іпотеки прийнято зустрічний позов відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Мукачівського міськрайуправління юстиції в Закарпатській області, про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_8 для розгляду з первісним позовом (https://reyestr.court.gov.ua/Review/58994753).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 08.12.2016, даних про оскарження якої у Єдиному державному реєстрі судових рішень немає, первісний і зустрічний позови у справі № 303/4390/13-ц залишені без розгляду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/63310163).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 01.10.2015 у справі № 303/4968/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», ПАТ «ВіЕс Банк», ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , про витребування майна та усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення позов ОСОБА_4 задоволено, витребувано на користь ОСОБА_4 :

у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_8 ;

у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;

усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_4 майном шляхом:

виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_8 ;

виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 ;

вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 41-46 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/51951156).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.11.2016 рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01.10.2015 у справі № 303/4968/13-ц (у ЄДРСР рішення апеляційного суду в справі «№ 303/4968/13») було скасовано, у позові ОСОБА_4 було відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/63069383).

Постановою Верховного Суду від 04.12.2019 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21.11.2016 скасовано, а рішення Мукачівського міськрайонного суду від 01.10.2015 у справі № 303/4968/13-ц (у ЄДРСР рішення касаційного суду в справі «№ 303/4968/13») залишено в силі (а.с. 47-51 т. 1, https://reyestr.court.gov.ua/Review/86309939).

На час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій право власності на квартиру АДРЕСА_1 залишалося зареєстрованим за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частці у праві власності за кожним, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.08.2022 № 307645787, від 24.09.2023 № 238186 (а.с. 5-7 т. 2 та ін.).

Проте, ще 20.08.2020 постановами гол. держвиконавця Мукачівського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хабарова В.В. були закінчені виконавчі провадження № 62710137 щодо боржника ОСОБА_1 і № 62711827 щодо боржника ОСОБА_2 , у яких примусово виконувався виконавчий лист № 303/4968/13, виданий Мукачівським міськрайонним судом 17.07.2020, про усунення ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також їхнього сина ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як зазначено у постановах, рішення суду виконане боржниками до відкриття виконавчого провадження, ключі від квартири 17.08.2020 були передані державному виконавцю, майно сім`ї ОСОБА_20 у квартирі відсутнє, що підтверджується складеним цього дня актом держвиконавця (а.с. 33 т. 1, а.с. 45, 46 т. 2 та ін.). Тобто рішення суду було добросовісно і добровільно виконане боржниками по суті невідкладно після видачі виконавчого листа.

Верховний Суд неодноразово висловлював правові позиції, відповідно до яких державна реєстрація права власності на нерухоме майно сама по собі не породжує це право, оскільки підставами для його виникнення є відповідні юридичні факти, правовстановлюючі документи, а державна реєстрація є лише однією з умов, необхідних для виникнення і оформлення права, для забезпечення оборотоздатності речі, речових прав щодо неї. До прикладу:

у постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема:

із офіційним визнанням державою права власності [державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»] пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього (п. 6.29.);

законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить; державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має (п. 6.30.);

державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (п. 6.31.);

у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду ухвалила 23.11.2021 постанову, в якій сформулювала, зокрема, такі висновки:

володіння нерухомими речами може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (п. 60.);

відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта права володіння цим майном (як складової права власності); наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (п.п. 61, 62);

отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем; у випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові; останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (п. 63);

володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння; зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина 1 статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні; тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності; натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем (п. 67).

Із витребуванням на підставі рішення суду квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 державна реєстрація за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 права спільної часткової власності на цю квартиру не утворює та не підтверджує реальної наявності у них цього права. З набранням законної сили рішенням суду про витребування майна право спільної часткової власності подружжя ОСОБА_20 на квартиру, що добросовісно було набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири з відстроченням від 31.01.2013, припинилося безвідносно до наявності чи відсутності державної реєстрації цього права.

За таких умов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 втратили як право власності на вищевказану квартиру, так і кошти, яких вона їм вартувала. Згідно зі Звітом «Оцінка вартості квартири, що знаходиться в АДРЕСА_5 » від 31.01.2022, складеним суб`єктом оціночної діяльності ПП ОСОБА_7 , та з рецензією на цей звіт, складеною суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_8 02.02.2022, ринкова вартість квартири на 31.01.2022 становить 686200,00 грн (а.с. 15-30 т. 1). 08.02.2022 ОСОБА_1 оплатив рахунок ПП ОСОБА_7 від 08.01.2022 № 02/22, виставлений за вищевказаний звіт і його рецензування, в сумі 3000,00 грн без ПДВ (а.с. 31, 32 т. 1).

Право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55 Конституції України).

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності; власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової шкоди (ст. 386 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України).

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи (ст. 1192 ч. 1 ЦК України).

За встановленими законом правилами щодо розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння:

добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів;

добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди; якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (ст. 390 ч.ч. 3, 4 ЦК України).

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала;

положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння (ст. 1212 ч. 1, ч. 3 п. 2 ЦК України);

набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі;

у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю;

у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення … - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

За встановленими законом правилами щодо пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та відсудження товару у покупця:

якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі; продавець повинен вступити у справу на стороні покупця;

якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця;

якщо продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем (ст. 660 ч.ч. 1, 2, 3 ЦК України);

у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав;

правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним (ст. 661 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

За змістом наведених норм закону, з урахуванням також положень ст. 8 ч. 1 ЦК України, власнику майна, витребуваного в нього, на його вимогу відшкодовуються збитки в розмірі (за вартістю), визначеному станом на момент розгляду судом справи (реальні збитки, реальна вартість майна на час пред`явлення позову та/або розгляду справи).

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 в іншій правовій ситуації та за інших фактичних обставин, проте, у спорі про право власності, вказала на те, що у разі, якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу, який набув право власності на нього (стаття 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (пункт 2 частини 3 статті 1212, частина 2 статті 1213 ЦК України), чим вказала на належний і допустимий у подібній ситуації спосіб захисту права шляхом відшкодування збитків.

У постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 за позовом про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з незаконного володіння Велика Палата Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

… навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту; кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжної набувачки, в якої придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України; відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав; таку ж вимогу може заявити і проміжна набувачка до первинного набувача (п. 122).

У разі, якщо продавець майна брав участь у справі, за результатом якої це майно витребувано у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Утім і в разі,якщо продавець не був залучений до участі в такій справі, він не відповідає перед покупцем лише тоді, коли доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. Якщо ж продавець був залучений до участі у справі, але ухилився від участі в її розгляді, він не має права доводити неправильність ведення справи покупцем.

Пов`язування стороною відповідача необхідності відмови в позові з тим, що договір купівлі-продажу, на підставі якого позивачі придбали у відповідача квартиру, не визнавався недійсним, безпідставне. Зважаючи на визнання судом недійсним договору іпотеки,укладеного 22.04.2010 між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на підставі якого відбулося відчуження нерухомого майна, беручи до уваги, що цей правочин не створював юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, визнання недійсним подальшого ланцюга правочинів включно з договором купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 31.01.2013 не було необхідним, ОСОБА_4 реалізував своє право на витребування майна від подружжя ОСОБА_20 як останніх за ліком його володільців.

Так само необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, є міркування сторони відповідача та суду першої інстанції про те, що позивачі як помилилися з правовими підставами позову, так і фактично обґрунтовують свої вимоги тим, що у відповідача зберігається безпідставно набуте майно; в обґрунтування позову лягли реституція та повернення безпідставно набутого майна, що є абсолютно відмінним від механізму відшкодування збитків, який слід в цьому спорі застосувати; суму 686200,00 грн позивачі обґрунтовують як безпідставно набуте майно, яке підлягає поверненню, а не як розмір завданих їм збитків; позивачі не заявляли спір про відшкодування з відповідача збитків позивачів через витребування від них квартири; позивачі просять стягнути кошти за вартістю квартири за ринковими цінами на дату пред`явлення позову, тоді відповідно до ст. 1213 ЦК України відповідач має повернути майно в натурі, а договором купівлі-продажу ціна квартири була встановлена в сумі 84500,00 грн, яка і підлягала б поверненню в разі визнання договору недійсним тощо.

Як за фактичними підставами позову, так і за буквальним формулюванням своїх вимог (стягнути кошти «в рахунок відшкодування вартості майна») ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пред`явили позов саме про відшкодування їм вартості майна, тобто, про відшкодування збитків, яких вони зазнали внаслідок витребування у них нерухомого майна. Такі підстави та дійсний предмет позову відповідають суті спірних правовідносин, фактичним обставинам справи, дійсній правовій позиції позивачів і жодних сумнівів у колегії суддів не викликають. Визначений позивачами предмет позову є ефективним, відповідним характеру спірних правовідносин і фактичним обставинам справи способом захисту права.

При цьому, недійсність правочину, за яким було придбане майно, згадується саме і тільки в контексті правової конструкції витребування майна з чужого незаконного володіння: недійсність першого правочину щодо відчуження майна, якийне створював юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 31.01.2013 не йдеться і йтися не повинно. Обґрунтовуючи свій позов позивачі послались серед іншого й на положення ст. 216 ч. 1 ЦК України про реституцію, проте, вимог про реституцію не заявляли, такий предмет позову не формулювали.

Розмір завданих збитків, заявлених до стягнення (686200,00 грн), визначений позивачами на час, що безпосередньо передував пред`явленню позову, з додержанням установлених правил і не спростовувався відповідачем у належний процесуальний спосіб. Визначення розміру збитків як реальних на момент пред`явлення позову відповідає вимогам закону, а його заперечення лише тим, що буцімто розмір збитків повинен відповідати вартості нерухомого майна, вказаній у договорі на час його придбання, безпідставне. Позивачі втратили право власності на нерухоме майно вартістю, яка існувала на момент втрати права, тож мають право вимагати відповідної цьому компенсації.

Окрім того, що таке заперечення не відповідає змісту наведених вище та інших норм закону, воно не враховує й істотних інфляційних процесів у період з 31.01.2013 по 31.01.2022 (9 років), коливань вартості нерухомого майна на ринку, особливостей застосування порівняльного підходу до оцінки об`єкта нерухомості, що відображено і у Звіті від 31.01.2022, тощо. Довідково: офіційний курс НБУ гривні до долара США: на 31.01.2013 був 7,993 грн / 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=31.01.2013&period=daily); на 31.01.2022 був 28,7839 грн / 1 дол. США (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=31.01.2022&period=daily). З урахуванням таких обставин 84500,00 грн станом на 31.01.2022 було еквівалентом 10571,75 дол. США, а 686200,00 грн станом на 31.01.2022 було еквівалентом 23839,72 дол. США, ринкова вартість аналогів об`єкта, що оцінювався, коливалася на час оцінки в межах 24500,00-26000,00 дол. США.

За встановлених у справі обставин слід визнати додержавними умови, визначені ст. 660 ч. 1, ст. 661 ч. 1 ЦК України:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як покупці нерухомого майна не знали і могли знати про наявність підстав, що виникли до продажу майна, для вилучення у них за рішенням суду майна на користь третьої особи і протилежного не встановлено;

продавець нерухомого майна ОСОБА_3 не тільки брав участь у справі № 303/4968/13-ц про витребування у подружжя ОСОБА_20 майна на користь ОСОБА_4 , але і сам був відповідачем у цій же справі за вимогою про витребування квартири АДРЕСА_8 , тому мав повну можливість реалізувати свої цивільні та процесуальні права і відвернути, за наявності для того підстав, відібрання проданого товару у покупців ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , утім, не відвернув такого відібрання майна;

продавець ОСОБА_3 має відшкодувати покупцям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завдані їм реальні збитки відповідно до часток у праві власності на витребуване у них нерухоме майно.

Правова позиція Верховного Суду щодо застосування судами принципу «jura novit curia» - «суд знає закон (право)» є усталеною, неодноразово підтвердженою і загалом зводиться до того, що:

слід розрізняти фактичні підстави позову слід відрізняти від його правових підстав (нормативно-правової кваліфікації), незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові;

суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини;

зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 917/1739/17, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц і ряд інших).

Тож оцінюючи фактичні підстави та обставини, з яких пред`явлений відповідний позов, а також його предмет суд не позбавлений права самостійно застосувати норму права, яка відповідає вказаним підставам, характеру і суті спірних правовідносин, пред`явленим вимогам, якщо позивач помилково, неточно послався на норми матеріального права.

Суд першої інстанції залишив поза увагою дійсний предмет позову та дійсні підстави і обставини, із яких він був пред`явлений. Зосередившись на нормативно-правовій кваліфікації позову суд фактично не зважив на його суть і предмет відповідно до фактів і обставин, покладених в основу позову. Понад те, первісно Мукачівський міськрайонний суд заочним рішенням від 27.07.2022 задовольнив позов давши насправді правильну оцінку його фактичним обставинам і застосувавши, серед іншого, норми ст.ст. 660, 661 ЦК України (а.с. 242-248 т. 1). Однак, у подальшому скасувавши заочне рішення за заявою відповідача, яка ґрунтувалася фактично не на нових доказах і обставинах, про які не було б відомо раніше, а на його тлумаченні обставин справи та норм права (а.с. 1-3 т. 2) і позивачі проти цієї заяви заперечували вказуючи на зловживання цивільними, процесуальними правами та на інші істотні обставини (а.с. 32-34 т. 2), ухвалив протилежне рішення з протилежними висновками щодо тих самих обставин і норм права, щодо яких уже давалася оцінка у першому судовому рішенні. Такі дії суду не свідчать про послідовність і про належне виконання завдання цивільного судочинства (ст. 2 ч.ч. 1, 2 ЦПК України).

Відтак апеляцію позивачів, доводи якої заслуговують на увагу, слід на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4 ЦПК України задовольнити, рішення суду першої інстанції, яке не ґрунтується на законі та не є справедливим, скасувати, позов, який є обґрунтованим по суті та доведеним, задовольнити.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити,

рішення Мукачівського міськрайонного суду від 7 грудня 2022 року скасувати,

позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування вартості майна, придбаного за недійсним правочином, задовольнити,

стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , остання відома реєстрація місця проживання в Україні: АДРЕСА_10 , заявлена адреса місця проживання у Сполучених Штатах Америки: 60929, USA, Cullom, IL, P.O. Box 54,

на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_11 :

по 343100,00 грн (триста сорок три тисячі сто гривень 00 коп.), разом 686200,00 грн (шістсот вісімдесят шість тисяч двісті гривень 00 коп.), у рахунок відшкодування вартості 1/2 (одної другої) частки квартири АДРЕСА_1 України, придбаної кожним із них за недійсним правочином;

на користь ОСОБА_1 3000,00 грн (три тисячі гривень 00 коп.) на відшкодування витрат із оплати оцінки нерухомого майна;

на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору:

з позовної заяви по 3431,00 грн;

з апеляційної скарги по 5146,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 3 листопада 2023 року.

Судді