ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/654/23 Номер провадження 22-ц/814/3874/23Головуючий у 1-й інстанції Кашуба М.І. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Чемерис А.К.

розглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023року, ухвалене суддею Кашуба М.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

та на додаткове рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27 липня 2023року, ухвалене суддею Кашуба М.І., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

28 квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем; залишити проживати дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що між ним та відповідачем 18.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новосанжарського районного управління юстиції у Полтавській області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 60. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося. З січня 2023 року вони припинили сімейно-шлюбні відносини і ведення спільного господарства, відповідач покинула сім`ю, забрала свої речі та проживає в іншому місці з іншим чоловіком. З січня місяця 2023 року ОСОБА_2 не проживає з ними. Вважав, що сім`я розпалася остаточно і відновлена бути не може. Також вказував, що після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з позивачем. Відносно того, щоб залишити проживати дитину з позивачем, вказав наступне. Відповідач не проживає з ними, дитина залишалася проживати з позивачем, просив суд залишити дитину проживати з ним. Вказав, що за загальним правилом за відсутності спору того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №200/952/18 від 15.01.2020 року. Відповідач погодилася добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання дочки. Стосовно зустрічі відповідача з дочкою, то він не буде в майбутньому заперечувати у зустрічах матері з дитиною.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Розірвано шлюб, зареєстрований 18 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новосанжарського районного управління між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , актовий запис № 60.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подальше спільне сімейне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам обох сторін. Шлюбні відносини між подружжям припинено, сім`я фактично розпалася. За вказаних обставин шлюб підлягає розірванню.

Крім цього, у мотивувальній частині рішення суд вказав, що прохання позивача залишити проживати неповнолітню дитину з ним не є складовою предмету позову, оскільки у прохальній частині позовної заяви відсутня матеріально-правова вимога щодо визначення місця проживання дитини, відсутність у позовній заяві будь-яких доводів щодо обгрунтованості такої вимоги, а також викладення обставин, якими позивач обґрунтовує вимогу щодо визначення місця проживання дитини, та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.Суд роз`яснив, що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування.

Додатковим рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27 липня 2023 року доповнено резолютивну частину рішення абзацом третім наступного змісту: "Роз`яснити, що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування".

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи наявне у суду право, а не обов`язок вирішувати питання щодо залишення проживання дитини з одним із батьків після розлучення шлюбу, як зазначено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, суд прийшов до висновку про необхідність доповнення резолютивної частини рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023 року абзацом третім відповідного змісту.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у позові про залишення проживання дитини з ним і ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов про залишення проживання дитини з ним задовольнити, залишити проживати дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що у позові він не просив визначити місце проживання дитини з ним, а просив залишити проживати дитину з ним, тобто, під час розгляду справи не вирішувалося питання визначення місця проживання дитини, оскільки така вимога ним не заявлялася. Вказує, що суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з батьком чи матір`ю одночасно з вимогою про розірвання шлюбу лише за відсутності спору відносно того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти. Враховуючи те, що відповідач у справі висловила суду свою думку щодо місяця проживання дитини разом з батьком, що свідчить про відсутність спору між сторонами з цього питання, та враховуючи те, що до матеріалів справи долучено заяву відповідача, в якій вона не заперечує проти позовних вимог, а саме, щоб дитина залишилася проживати з ним. Даною заявою відповідач висловила свою думку стосовно проживання дитини з позивачем, підтвердила факт відсутності спору між ними з цього питання. Вказує, що матеріали справи не містять доказів наявності такого спору між сторонами. Відповідач не подала до суду своїх заперечень щодо проживання дитини разом з позивачем. Лише за наявності спору суд повинен роз`яснити сторонам порядок його вирішення шляхом визначення місця проживання дитини. Вказує, що суд не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості рішення суду, неповно дослідив та оцінив докази, не встановив обставини справи. Вказує, що дочка зареєстрована з ним за адресою: АДРЕСА_1 , що є їх фактичним місцем проживання, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради, що вказує на те, що дитина проживає з позивачем. Також посилається на постанову Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, в якій вказано, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Також посилається на вимоги ст. 29 ч.4, ст. 160 ч. 1, 161 СК України, на Декларацію про права дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині, яким позов про залишення проживання дитини з ним задовольнити, залишити проживати дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду є аналогічними доводам апеляційної скарги на рішення суду.

У відзиві на апеляційні скарги, який надійшов до апеляційного суду 27.09.2023 року, відповідач ОСОБА_2 вказала, що апеляційні скарги на основне та додаткове рішення суду вона підтримує, з ОСОБА_1 вона дійсно не проживає, дитина проживає з позивачем, що підтверджується довідками, колишній чоловік піклується про неповнолітню дитину, вони домовилися з позивачем, що дитина буде проживати з батьком, спору у неї з позивачем немає стосовно залишення дитини проживати з ним. Просила апеляційні скарги задовольнити, рішення та додаткове рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 про залишення проживання дитини з ним задовольнити, залишити проживати дочку ОСОБА_3 у ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається що що 18 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 60. Після державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 14).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом першої інстанції при розгляді справи враховано, що позивач у позовній заяві просив суд залишити проживати неповнолітню дитину з ним.

Водночас, суд першої інстанції вказав, що зазначене прохання позивача не є складовою предмету позову. Такого висновку суд дійшов з огляду на відсутність у прохальній частині позовної заяви матеріально-правової вимоги щодо визначення місця проживання дитини, відсутність у позовній заяві будь-яких доводів щодо обгрунтованості такої позовної вимоги, а також викладу обставин, якими позивач обґрунтовує вимогу щодо визначення місця проживання дитини та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

При цьому, суд зазначив, що за змістом положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, а положеннями статті 161 СК України передбачено право батьків на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей.

При цьому, судом, під час вирішення такого спору підлягають встановленню обставини, зокрема, щодо ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Між тим, зазначені обставини не були предметом доказування під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу.

Крім того, з системного аналізу норм процесуального права слід дійти висновку про те, що зміст позовних вимог має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. При цьому, вирішення питання щодо залишення проживання дитини з батьком жодних правових наслідків ані для сторін, ані для їхньої малолітньої дитини не має.

При цьому, суд роз`яснив, що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування.

Ухвалюючи додаткове рішення суду від 27.07.2023 року, судом першої інстанції встановлено, що у рішенні від 05.06.2023 року суд дійшов висновку про те, що прохання позивача про залишення проживання дитини разом з ним не є складовою предмету позову з огляду на відсутність у прохальній частині позовної заяви матеріально-правової вимоги щодо визначення місця проживання дитини, відсутність у позовній заяві будь-яких доводів щодо обгрунтованості такої позовної вимоги, а також викладу обставин, якими позивач обґрунтовує вимогу щодо визначення місця проживання дитини та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

За змістом положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 18 СК України визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, а положеннями статті 161 СК України передбачено право батьків на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дітей.

Судом під час вирішення такого спору підлягають встановленню обставини, зокрема, щодо ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Зазначені обставини не були предметом доказування під час розгляду судом справи про розірвання шлюбу.

Крім того, з системного аналізу норм процесуального права суд дійшов висновку про те, що зміст позовних вимог має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вирішення питання щодо залишення проживання дитини з батьком жодних правових наслідків ані для сторін, ані для їхньої малолітньої дитини не має.

Суд роз`яснив, що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування.

Разом з тим, у постанові Полтавського апеляційного суду міститься вказівка про відсутність у рішенні висновку суду щодо вирішення питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком, що було заявлено одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Приймаючи до уваги наведене, а також враховуючи наявне у суду право, а не обов`язок вирішувати питання щодо залишення проживання дитини з одним із батьків після розлучення шлюбу, як зазначено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, суд приходить до висновку про необхідність доповнення резолютивної частини рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023 року абзацом третім наступного змісту: «Роз`яснити, що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування».

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом апеляційного перегляду, виходячи з доводів апеляційний скарг, є законність і обгрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні пропозиції ОСОБА_1 залишити проживати доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просив суд при вирішенні позовної вимоги про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 залишити проживати дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, позивач ОСОБА_1 посилався на постанову Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі №200/952/18, в якій вказано, що під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Водночас місцевим судом під час розгляду цієї справи не вирішувалось питання про визначення місця проживання дитини. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. «Особа» не подавав до місцевого суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із матір`ю, заява про перегляд заочного рішення та апеляційна скарга, подана «особою» на рішення місцевого суду, таких доводів також не містять.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди згідно зі ст. 119 ЦПК (1618-15) повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про

реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Якщо заява не відповідає вимогам закону, слід застосовувати правила ст. 121 ЦПК.

Отже, посилання позивача ОСОБА_1 у прохальній частині позовної заяви щодо залишення дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з батьком ОСОБА_1 після розірвання шлюбу не є окремою позовною вимогою, а є пропозицією, яка висловлена позивачем з метою захисту інтересів неповнолітньої доньки у разі розірвання шлюбу між подружжям і яка може бути розглянута судом за відсутності спору між ними відносно того, з ким із батьків буде проживати неповнолітня дитина після розірвання шлюбу. У такому випадку суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

У справі, яка є предметом апеляційного розгляду, суд першої інстанції не встановив, чи дійсно мається спір між подружжям з приводу того, з ким із батьків може залишитися проживати донька після розірвання шлюбу.

Формальне посилання суду першої інстанції на те, що позивачем не заявлено вимоги про визначення місяця проживання дитини і що позивач після розірвання шлюбу не позбавлений права на звернення до суду із вимогою про визначення місця проживання дитини у випадку, якщо сторони не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а також такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування, є неправильним, оскільки законодавець передбачив можливість за умови відсутності спору між подружжям при вирішенні позову про розірвання між ними шлюбу вирішити питання про залишення дитини проживати одним із батьків після розірвання шлюбу з метою забезпечення прав та найкращих інтересів малолітніх дітей у випадку розірвання шлюбу між їх батьками.

Згідно ч.2,3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, позивач свою пропозицію виклав у позовній заяві.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 23.05.2023 року відповідач ОСОБА_2 особисто отримала копію позовної заяви та ухвалу суду про відкриття провадження у справі (а.с. 22).

01.06.2023 року відповідач ОСОБА_2 подала суду першої інстанції власноручно написану заяву, в якій просила суд справу про розірвання шлюбу розглянути без її участі та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 24).

Отже, відповідач ОСОБА_2 була ознайомлена зі змістом позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якій викладена його пропозиція про залишення неповнолітньої доньки подружжя проживати з позивачем після розірвання шлюбу. Відповідач не надала заперечення в цій частині, відзив на позов не подавала, самостійний позов про визначення місця проживання дитини з нею не заявляла, що вказує на те, що відповідач не заперечує проти пропозиції позивача щодо залишення дитини проживати з позивачем після розірвання шлюбу, а тому відсутні перешкоди для зазначення у резолютивній частині рішення суду про залишення доньки проживати з позивачем після розірвання шлюбу, що є гарантією забезпечення інтересів неповнолітньої дитини у разі розірвання шлюбу між її батьками. Як вказує позивач у позові, відповідач покинула сім`ю, забрала свої речі та проживає в іншому місці з іншим чоловіком з січня місяця 2023 року, дочка залишилася проживати з позивачем. Отже, у даному випадку вирішення судом цієї пропозиції не є розглядом позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та не позбавляє батьків у майбутньому у разі виникнення спору між ними з цього приводу звернутися до суду із самостійним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно даних паспорта громадянина України позивач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований 08.07.2011 року (а.с. 7). Згідно довідки виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради №261/16.3-48 від 27.04.2023 року, за вказаною адресою зареєстрована також дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що мотивувальну частину рішення суду від 05.06.2023 року слід змінити, виклавши її у редакції постанови апеляційного суду в частині розгляду пропозиції позивача залишити доньку проживати з ним після розірвання шлюбу; резолютивну частину рішення суду від 05.06.2023 року після абзацу «Роз`яснити, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили» доповнити наступним абзацом «Доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 »; додаткове рішення суду від 2707.2023 року скасувати.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023року в частині розгляду пропозиції ОСОБА_1 залишити доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати з ним після розірвання шлюбу - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Резолютивну частину Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05 червня 2023року після абзацу «Роз`яснити, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили» доповнити наступним абзацом «Доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ».

Додаткове рішенняНовосанжарського районного суду Полтавської області від 27 липня 2023року скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов