ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 757/58185/21

провадження № 61-9558св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року у складі судді Бусик О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Невідомої Т. О., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, стягнення пені та 3 % річних.

Позов обґрунтовано тим, що 30 квітня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено договір банківського вкладу № SAMDN1296 на суму

15 000,00 євро зі ставкою 6,5 % річних строком на 3 місяці з автоматичною пролонгацією. Надалі позивач збільшив суму вкладу до 45 000,00 євро.

22 травня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про розірвання договору банківського вкладу, яку банк отримав 24 травня 2018 року, проте відповідач письмової відповіді не надав. Разом з тим, оператор в телефонному режимі повідомив про те, що вклад не буде повернуто до моменту деокупації Автономної Республіки Крим. У зв`язку

з наведеним, позивач звернувся до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/28811/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення коштів задоволено частково. Розірвано договір від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором від 30 квітня 2013 року

№ SAMDN1296 у розмірі 45 000,00 євро та проценти за договором

від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296 за період із 01 лютого 2014 року до 12 червня 2018 у розмірі 12 613,77 євро.

28 серпня 2020 року Печерський районний суд міста Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду. 24 вересня 2020 року головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС МЮ України відкрито виконавче провадження.

13 листопада 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва

від 19 липня 2019 року виконане і сума вкладу та процентів перераховані на рахунок позивача. Оскільки відповідач невчасно виконав свої зобов`язання за договором депозиту, позивач був вимушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних від загальної простроченої суми виплат за договором банківського вкладу від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296 у розмірі 4 266,58 євро, а також пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення договору банківського вкладу від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296

у розмірі 45 000,00 євро.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 266,58 євро як 3 % річних без врахування податків та зборів. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що вимоги в частині стягнення суми 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є доведеними. Водночас вимоги про стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають задоволенню, оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, тому частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року змінено. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 2 722,19 євро. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та наявність підстав для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, проте змінив її розмір.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову

у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі

№ 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18, від 27 квітня

2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18. Крім того, у касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме зазначено, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не прийняли їх до уваги (пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України).

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Оскільки касаційна скарга не містить доводів про скасування судових рішень в частині, де відмовлено у задоволенні позову, тому суд касаційної інстанції в цій частині судові рішення не переглядає.

Встановлені судами обставини

30 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SAMDN1296, за умовами якого банк відкриває депозитний рахунок

№ НОМЕР_1 , на який зараховується вклад у розмірі 15 000,00 євро на строк 92 дні до 30 липня 2013 року включно.

На виконання вказаного договору позивачем внесено на рахунок банку

15 000,00 євро, що підтверджується платіжним доручення про внесення грошових коштів на депозит від 30 квітня 2013 року.

16 липня 2013 року на депозитний рахунок позивачем зараховано 8 000,00 євро.

26 вересня 2013 року зараховано 22 000,00 євро.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу.

22 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу від 30 квітня 2013 року

№ SAMDN1296 та просив повернути вклад разом із нарахованими відсотками, яку банк отримав 24 травня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/28811/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 06 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення коштів задоволено частково. Розірвано договір

від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь

ОСОБА_1 суму банківського вкладу за договором від 30 квітня 2013 року

№ SAMDN1296 у розмірі 45 000,00 євро та проценти за договором

від 30 квітня 2013 року № SAMDN1296 за період із 01 лютого 2014 року до 12 червня 2018 року у розмірі 12 613,77 євро.

Цим судовим рішенням установлено, що заява ОСОБА_1 про розірвання договору від 22 травня 2018 року отримана банком 24 травня 2018 року. 28 серпня 2020 року Печерський районний суд міста Києва видав виконавчий лист про примусове виконання рішення суду.

Згідно із постановою головний державний виконавець ВПВР Департаменту ДВС МЮ України від 24 вересня 2020 року відкрив виконавче провадження.

Відповідно виписки з розрахунку АТ КБ «ПриватБанк» рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/28811/18 виконано 21 жовтня 2020 року, шляхом перерахування банком стягнутих сум на депозитний рахунок державної виконавчої служби. 13 листопада 2020 року сума вкладу та процентів перераховані на рахунок позивача.

Постановою державного виконавця від 20 листопада 2020 року виконавче провадження з примусового виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/28811/18 закінчено.

Нормативно-правове обґрунтування

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід

в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором (частина перша

статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти

з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційноїскарги

Суд першої інстанції, встановивши, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року у справі № 757/28811/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, стягнено суми вкладу та нараховані відсотки, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Вимоги про стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та наявність підстав для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України, проте змінив її розмір, вказавши, що оскільки позивач звернувся до суду із цим позовом 16 жовтня 2021 року, то розмір пені розраховується у межах строку позовної давності та обмежується моментом фактичного виконання зобов`язання, тобто 21 жовтня 2020 року.

Верховний Суд погоджується, що депозитний договір достроково припинено за ініціативою вкладника, що підтверджується судовими рішеннями у справі

№ 757/28811/18, якими стягнено суми депозитів та відсотків, тож невиконання банком своїх зобов`язань має наслідком настання відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня

2021 року у справі № 607/11746/17, від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 263/11275/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 28 вересня

2022 року у справі № 530/1995/18.

Критерії оцінки відносин на предмет подібності сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у справі № 233/2021/19. За такими критеріями суд касаційної інстанції визначає подібність правовідносин з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами

й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Оскільки врахуванню підлягають висновки у справах у подібних правовідносинах, Верховний Суд аналізує наведені заявником як приклади на предмет подібності обставини наведеної як приклад справи до обставин розглядуваної справи.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 ухвалюючи нове рішення у частині стягнення процентів за період із 16 листопада 2014 року до 01 серпня 2019 року та пені на підставі частини п`ятої статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів», виходив з того, що договір депозиту вважається розірваним із 15 листопада 2014 року, то з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених договором процентів припиняється,

а починаючи із 16 листопада 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, не підлягає задоволенню вимоги про стягнення пені за період із 01 серпня 2018 року до 01 серпня 2019 року, оскільки

у зв`язку з розірванням вказаних договорів банківських вкладів за заявою вкладника від 13 листопада 2014 року із 15 листопада 2014 року між сторонами припинено правовідносини з цих договорів, тому частина п`ята статті 10

Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Також суди необґрунтовано констатували нікчемність договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон».

Водночас, у справі, яка переглядається у касаційному порядку, позивачкою заявлені вимоги про розірвання договору банківського вкладу та стягнення відсотків за депозитом.

Отже, у справі № 321/1260/19 наведеній заявником у касаційній скарзі, встановлені інші фактичні обставини ніж у справі, яка переглядається у касаційному порядку.

У справі № 607/11746/17 Верховний Суд вирішуючи спір про стягнення коштів за договором транспортного експедирування, зазначив, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Предметом спору у справі № 263/11275/18 є усунення перешкод у користуванні приміщенням, де Верховний Суд зазначив, що «у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України). Аналіз статті 205 ЦК України свідчить, що волевиявлення учасника (-ів) правочину може виражатися в: певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину. Законодавець передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України)».

У справі № 530/1995/18 Верховний Суд вирішуючи спір про визнання заповіту недійсним зазначив, що «нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення /припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає».

Отже, у справах № 607/11746/17, № 263/11275/18, № 530/1995/18 наведених заявником як приклади неоднакового застосування норм права, вирішувалися спори з інших неподібних правовідносин, а тому висновки у цих справах не можуть бути релевантними прикладами неоднакового застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень правових висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), є необґрунтованими.

Також як на підставу оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не прийняли їх до уваги (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої

статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки Верховний Суд констатує, що наведені АТ КБ «ПриватБанк» підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України не підтверджені, відповідно, суд касаційної інстанції не оцінює доводи заявника щодо недослідження (неналежного дослідження) доказів, як підставу касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини третьої

статті 411 ЦПК України.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються

з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані, з якими погоджується й суд касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційним судом не встановлено. Отже доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням неможливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені

в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У жовтні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що існує виключна правова проблема щодо застосування статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України як підстави для встановлення нікчемності договору про переведення боргу (заміна боржника) за обставин укладення такого договору в письмовій формі проте за відсутності згоди кредитора на укладення такого договору.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд неодноразова вказував, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Оцінюючи наявність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з мотивів, наведених у клопотанні АТ «КБ «ПриватБанк», Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 погодилась з висновками судів попередніх інстанції про те, що оскільки позивачі (вкладники) не надавали згоду на переведення боргу від

АТ «КБ «ПриватБанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.

Також Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (див.: постанови Верховного Суду від 07 серпня 2023 року у справі № 753/18639/20, від 28 листопада 2022 року у справі № 202/5076/19, від 22 березня 2023 року у справі № 757/42001/21, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18, від 20 січня

2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 та ін.).

Редакція статті 520 ЦК України з часу підтвердження наведеного висновку Великою Палатою Верховного Суду не змінилась, контекст суспільних відносин також не змінився, критеріїв наявності виключної правової проблеми при тлумаченні положень статей 228, 520, 654, 1059 ЦК України для оцінки дійсності чи недійсності договору про переведення боргу без згоди кредитора - клопотання банку не містить, а тому Верховний Суд дійшов переконання, що відсутні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суд з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року

у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня

2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний