ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
іменем України

20 січня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/4125/21
Головуючий у першій інстанції Бараненко С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/356/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Патук А.А.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ,

третя особа, що не заявляє вимог щодо предмета спору - Остерська квартирно-експлуатаційна частина,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року (місце ухвалення смт. Козелець, дата складання повного рішення 06.10.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 ,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року представник ОСОБА_1 адвокат Богданова І.Д. звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що з 11.10.2002 позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 в загальній черзі складом сім`ї 4 особи (позивач, його дружина та їх двоє дітей). У грудні 2021 року позивач дізнався, що протоколом № 46 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2021 його було знято з квартирного обліку як особу, яка звільнена з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. ОСОБА_1 зазначає, що має вислугу військової служби більше 20 років, у власності будь-якого житлового приміщення не має, мав надію отримати житло від Міністерства оборони України, у зв`язку з чим вважає, що його право на перебування на квартирному обліку та отримання в подальшому житла порушено.

У позові позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 викладене в протоколі № 46 від 09.11.2021 в частині зняття його разом із членами сім`ї з квартирного обліку та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 зі збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації в загальній та в першочерговій черзі.

Рішенням Козелецького районного суду від 26.09.2022 позов представника позивача ОСОБА_1 адвоката Богданової І.Д. до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 викладене в протоколі №46 від 09.11.2021, в частині зняття ОСОБА_1 разом із членами сім`ї з квартирного обліку.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 , зі збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації в загальній та в першочерговій черзі.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в сумі 908 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних вимог суд першої інстанції послався, що оскільки позивача станом на 09.11.2021 вже було зараховано на квартирний облік з 11.10.2002 та постановка на квартирний облік відбувалася згідно з законодавством діючим на час постановки позивача на квартирний облік Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України № 20, рішення про зарахування позивача на квартирний облік не було оскаржено відповідачем та не було скасовано, а отже рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття позивача з квартирного обліку з підстав того, що на даний час внесено зміни до статті 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зі змінами, є безпідставним. З посиланням на постанови Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17, провадження № 61-10403св18; від 08.04.2020 у справі № 683/2197/18, провадження № 61-14634св19; від 16.12.2020 у справі № 748/122/20, провадження № 61-9785св20 та правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 у справі № 752/5881/15-ц, провадження № 14-169цс18 суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач мав право після звільнення зі служби наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 180 від 04.05.2020, залишатися на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 до отримання ним житла та оскільки вислуга позивача на військовій службі складає більше ніж 20 років, а саме 26 років 2 дні, останній перебував на квартирному обліку з 2002 року і знятий з квартирного обліку у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас (у зв`язку із закінченням строку контракту), таким чином відсутні правові підстави для зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ТВО командира військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду від 26.09.2022, та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не досліджено матеріали справи, доводи відповідача під час розгляду справи не були враховані.

У скарзі заявник посилається, що позивач, який проходив військову службу був звільнений у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, тобто підстава, яка стала причиною звільнення позивача з військової служби, не дає права на перебування після його звільнення, крім того, позивач не здав службове житло, яке було надано йому в службове користування від Міністерства Оборони України. Апелянт вказує, що військовослужбовці залишаються на квартирному обліку лише у разі звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, тому позов не може бути задоволено.

За доводами апеляційної скарги, місцевим судом не враховано, що на момент звільнення позивача з військової служби та зняття його з квартирного обліку нормативно-правові акти, якими керувалась військова частина, перебували у редакції, яка передбачала чіткий перелік осіб, які при звільненні з військової служби підлягали зняттю з квартирного обліку.

Судом не враховано, що вислуга років не є єдиною підставою, за якою здійснюється аналіз правомірності зняття з квартирного обліку.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 166, 170, 171, 175, 176, 177), крім того від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Богданової І.Д. мається клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с. 167-169), та від військової частини НОМЕР_1 повідомлення про неможливість прибуття в судове засідання відповідача (а.с. 172-173).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково, скасування рішення суду та закриття провадження у справі, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №180 від 04.05.2020 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 36).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 13.07.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини у запас за підпунктом «а» пунктом 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (у зв`язку із закінченням строку контракту). Календарна безперервна вислуга років станом на 03.08.2020 становить 26 років 02 дні (а.с. 37).

Згідно копії довідки Київського інституту Сухопутних військ ОСОБА_1 , за період навчання з 1994 по 1999р.р. у вказаному закладі житловою площею не забезпечувався, знаходився на казарменому положенні (а.с. 39).

Згідно копії довідки Остерської КЕЧ (району) підполковник зап. ОСОБА_1 , за час проходження служби у Деснянському гарнізоні військової частини НОМЕР_1 забезпечувався службовим житлом за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Згідно копії витягу з протоколу №4 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 11.10.2002, у відповідності до рапорту ст. лейтенанта ОСОБА_1 від 11.10.2002, зараховано позивача на квартирний облік з 11.10.2002 зі складом сім`ї три особи, в тому числі: дружина ОСОБА_3 , 1979 р.н., син ОСОБА_4 , 2002 р.н. (а.с. 43).

Згідно з копії витягу з протоколу №16 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2008, у відповідності до рапорту майора ОСОБА_1 від 04.03.2008, його зараховано на квартирний облік з 11.10.2002 зі складом сім`ї чотири особи (а.с. 40).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки позивача станом на 09.11.2021 вже було зараховано на квартирний облік з 11.10.2002 та постановка на квартирний облік відбувалася згідно з законодавством діючим на час постановки позивача на квартирний облік Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України № 20, рішення про зарахування позивача на квартирний облік не було оскаржено відповідачем та не було скасовано, а отже рішення військової частини НОМЕР_1 про зняття позивача з квартирного обліку з підстав того, що на даний час внесено зміни до статті 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зі змінами, є безпідставним. З посиланням на постанови Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17, провадження № 61-10403св18; від 08.04.2020 у справі № 683/2197/18, провадження № 61-14634св19; від 16.12.2020 у справі № 748/122/20, провадження № 61-9785св20 та правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.06.2018 у справі № 752/5881/15-ц, провадження № 14-169цс18 суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач мав право після звільнення зі служби наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 180 від 04.05.2020, залишатися на квартирному обліку при військовій частині НОМЕР_1 до отримання ним житла та оскільки вислуга позивача на військовій службі складає більше ніж 20 років, а саме 26 років 2 дні, останній перебував на квартирному обліку з 2002 року і знятий з квартирного обліку у зв`язку зі звільненням з військової служби в запас (у зв`язку із закінченням строку контракту), таким чином відсутні правові підстави для зняття позивача з квартирного обліку у військовій частині.

Проте, суд першої інстанції прийшов до такого висновку з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.

У справі, що переглядається, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 викладене в протоколі № 46 від 09.11.2021 в частині зняття ОСОБА_1 разом із членами сім`ї з квартирного обліку та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 зі збереженням часу перебування на обліку з моменту первинної реєстрації в загальній та в першочерговій черзі.

Суд першої інстанції вважав, що такий спір необхідно розглядати за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у чинній редакції). Близькі за змістом приписи були у пунктах 1 і 2 частини другої статті 17 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні), відповідно, зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29 вересня 2020 року у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 8 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (пункт 72)).

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Позивач звернувся з позовом про визнання протиправними дій та рішення відповідачів і зобов`язання його вчинити дії. Підставою для звернення з цим позовом стало те, що, як стверджує позивач, житлова комісія військової частини протиправно зняла його та членів його сім`ї з квартирного обліку.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (абзац другий частини другої статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (абзац перший пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 цієї статті).

Відповідно до пункту 1 Розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, ця Інструкція визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).

Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення (абзац перший пункту 4 розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 31 липня 2018 року № 380 (далі - Інструкція № 380)).

Для ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, надання та використання службової жилої площі, обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою житловою площею), ведення оперативного обліку службових житлових приміщень в апараті Міністерства оборони України, в Генеральному штабі Збройних Сил України, у інших органах військового управління та військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах та організаціях ЗС України, а також у військових прокуратурах утворюються житлові комісії. До житлових комісій військових частин також належать житлові комісії квартирно-експлуатаційних органів та військових комісаріатів, які утворюються для ведення у встановленому порядку обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, або виплати грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення особами з числа звільнених із військової служби в запас або відставку (пункт 1 розділу ІІ Інструкції № 380).

Житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) має право приймати рішення щодо взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення службовими жилими приміщеннями (службовою жилою площею); взяття військовослужбовців та членів їх сімей на облік і зняття з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; надання військовослужбовцям та членам їх сімей службових жилих приміщень (службової житлової площі), жилих приміщень для постійного проживання або виплату грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення; зміни дати зарахування (перебування) на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; внесення змін до облікових справ військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання; перегляду раніше прийнятих рішень цією житловою комісією або в порядку правонаступництва (пункт 7 розділу ІІ Інструкції № 380).

Рішення житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) оформлюється протоколом, підписується членами комісії, які були присутні на засіданні житлової комісії, та протягом двадцяти робочих днів затверджується командиром військової частини та оголошується в наказі (абзац перший пункту 8 розділу ІІ Інструкції № 380).

Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 постанови від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) дійшла висновку, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин у справі, яка розглядається, суд першої інстанції не врахував, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому з огляду на особливий статус військовослужбовця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишення позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Козелецького районного суду від 26.09.2022 - скасувати та провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 255 ч.1 п.1, 256, 367, 374, 377, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 закрити.

Роз"яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у нього права звернення протягом десяти днів з дня отримання постанови із заявою до Чернігівського апеляційного суду про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24.01.2023.

Головуючий Судді: