КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва в складі судді Литвинової І.В., ухвалене в м. Київ 19 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь грошові кошти в сумі 140000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_4 , яка 31 березня 2020 року обіймала посаду голови правління ОСББ «Олімпійський.», та ОСОБА_3 , яка займає посаду голови ревізійної комісії ОСББ «Олімпійський.», мають до нього стійку неприязнь. 31 березня 2020 року під час засідання правління ОСББ «Олімпійський.», в зв`язку із особистою антипатією до ОСОБА_1 та з метою зміщення його з посади голови правління, а також заради налаштування проти нього всіх, кому будуть доведені до відома результати проведення засідання правління ОСББ, відповідачі поширили відносно нього інформацію наступного характеру. Так, ОСОБА_3 був зачитаний акт ревізії від 30 березня 2020 року за власним підписом, в якому зазначається, що вчинені позивачем дії є не тільки порушенням вимог статуту та перевищенням головою правління службових повноважень, а й наражають ОСББ на ризик понесення збитків. ОСОБА_4 після заслуховування даного звіту повідомила, що потрібно звернутись до правоохоронних органів стосовно таких дій ОСОБА_1 до довести до відома усіх співвласників зміст даного звіту ревізійної комісії, і на тому ж засіданні зауважила, що оприлюднені ревізійною комісією обставини ставлять під сумнів професійну придатність та компетентність ОСОБА_1 на посаді голови правління з часу його призначення. ОСОБА_4 наголосила на високих репутаційних ризиках, які несе склад правління ОСББ в повному обсязі, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 під час розгляду його кандидатури на посаду голови правління приховав від інших членів правління важливу інформацію, а саме те, що на той час він вже був обвинувачений за шахрайство. Після цього ОСОБА_4 запропоновано поставити на голосування питання про переобрання та звільнення голови правління ОСОБА_1 через некомпетентність, перевищення повноважень, порушення статуту та інші чисельні порушення. В подальшому засідання правління було зафіксовано протоколом засідання правління від 02 квітня 2020 року № 6п2020.

Вважав, що відомості, поширені відповідачами, а саме розголошення інформації всім співвласникам та складу правління щодо кримінальної справи та висловлювання стосовно недоведених неправомірних дій, вчинених позивачем, є негативними, неприпустимими і такими, що принижують і паплюжать честь, гідність і ділову репутацію позивача як законослухняної людини. Поширення негативної інформації серйозно вплинуло на душевний стан позивача, він був і залишається обуреним цим поширенням інформації стосовно нього, що негативно впливає на його моральний стан та фізичне самопочуття, турбує його близьких та родичів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, наведені в позовній заяві.

Наголошував, що у своєму виступі відповідачі розповсюдили негативну інформацію стосовно нього та звинуватили у діяннях, які нічим, крім їх власного звіту, доведені не були та ніяким чином не перевірені, порушивши презумпцію невинуватості.

Твердження відповідачів про приховування позивачем інформації стосовно кримінальної справи є хибним та надуманим.

Розповсюдження відповідачами судження про те, що позивачем неправомірно та з перевищенням повноважень як голови правління було укладено договори на виконання робіт, є недоведеним та помилковим, оскільки, як зазначено самим протоколом від 27 грудня 2019 року голові правління ОСОБА_1 було доручено укласти таку угоду.

Відповідачі, звинувачуючи позивача у перевищенні повноважень, оперували положеннями статуту ОСББ «Олімпійський», аналізуючи які, можна дійти висновку, що укладення та погодження договорів із суб`єктами підприємства, які виконують роботи, не входить до виключної компетенції зборів правління, проте входить до повноважень голови правління. З огляду на зазначене розповсюджена відповідачами інформація є грубим порушенням принципу правомірності правочину.

Звертав увагу, що судом першої інстанції визначено особу, яка займає посаду голови правління ОСББ, як публічну, з чим сторона позивача вкрай не погоджується.

Зауважував, що в даній справі немає оціночних суджень, оскільки відповідачі чітко, ствердно та безумовно зазначили, що позивач порушив вимоги статуту ОСББ, діяв з перевищенням своїх повноважень як голова правління ОСББ, приховав інформацію про те, що є обвинуваченим у кримінальній справі, неправомірно підписав договори на посаді голови правління ОСББ. Своїми негативними твердженнями відповідачі свідомо та умисно поширили негативну інформацію, що порушує особисті немайнові права та підриває ділову репутацію позивача в суспільстві з позицій загальних принципів людської моралі та правил співіснування суспільства.

Вказував, що ухваливши оскаржуване рішення, суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 275, 297 ЦК України.

Також в порушення ст. 212 ЦПК України суд не відобразив в оскаржуваному рішенні результати оцінки всіх доказів у справі і мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, зокрема не зазначено результати оцінки показань свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Зазначив, що судом неповно з`ясовано обставини справи, а саме щодо розповсюдження відповідачами негативної інформації відносно позивача, ступінь негативності такої інформації і яким чином її розповсюдження впливає на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Суд прийшов до висновку про відмову в позові без будь-якого доказу на підтвердження публічності особи позивача, а також про фактичний характер розповсюдженої негативної інформації.

Від відповідача ОСОБА_4 в особі представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких відповідачі просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилалися на те, що позивач жодним чином не довів факту розголошення інформації всім співвласникам, оскільки події відбувались на зборах правління, і також про те, що відповідачі свою суб`єктивну думку висловили в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Відповідачі виконували свої обов`язки шляхом складання відповідного акту після перевірки діяльності позивача як голови правління, що передбачено статутом ОСББ, і з доданих матеріалів справи вбачається, що всі факти, викладені в акті, відповідають дійсності. 31 березня 2020 року відповідачі висловили своє особисте бачення щодо роботи позивача як голови правління ОСББ «Олімпійський», як критику діяльності апелянта на посаді голови правління. У такому випадку межі критики дій (бездіяльності) голови правління є ширшими, ніж межі критики дій (бездіяльності) інших осіб. Інформація, яку позивач вважає негативною, є результатом критичної оцінки фактів та його діяльності, та є оціночними судженнями відповідачів, про що зазначено в позовній заяві самим ОСОБА_1 .

Звертали увагу, що позивач не висував вимог про визнання поширеної інформації такою, що не відповідає дійсності, та її спростування.

Наводили заперечення проти доводів апеляційної скарги в частині оцінки показань свідків судом першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_4 у своєму відзиві також просила стягнути з позивача на свою користь витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в розмірі 5000 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання відповідачів є їхніми суб`єктивними оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню в порядку ст. 277 ЦК України. Крім того, суд встановив, що позивач перебував на посаді голови правління ОСББ «Олімпійський», а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Також суд вказав, що звертаючись із вимогами про стягнення із відповідачів моральної шкоди, посилаючись на негативність висловлювань відповідачів, позивач не заявив вимог про визнання поширеної інформації такою, що не відповідає дійсності, та її спростування, та/або надання права на відповідь. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що позов про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 станом на 31 березня 2020 року займав посаду голови правління ОСББ «Олімпійський.», відповідач ОСОБА_3 займала посаду голови ревізійної комісії, ОСОБА_4 входила до складу правління ОСББ.

На засіданні правління ОСББ «Олімпійський.» 27 грудня 2019 року, зафіксованому протоколом № 5п2019, було вирішено зокрема до 05 січня 2020 року укласти угоду на виконання робіт з облаштування відеонагляду з ФОП ОСОБА_10 , відповідальним призначено голову правління ОСББ «Олімпійський» ОСОБА_1 (а. с. 22 т. 1).

На а. с. 207 т. 1 знаходиться копія запиту членів правління ОСББ «Олімпійський» ОСОБА_4 та ОСОБА_11 від 25 березня 2020 року на ім`я голови ревізійної комісії ОСОБА_3 про необхідність перевірки фінансової діяльності ОСББ в період з грудня 2019 року по сьогоднішній день. Зазначено, що голова правління ОСОБА_1 перевищив свої службові обов`язки, самовільно прийнявши рішення про сплату значної для ОСББ суми, не обговоривши вартість робіт з іншими членами правління. На а. с. 208 - 209 т. 1 знаходиться копія акту обстеження встановленого обладнання від 26 березня 2020 року, проведеного головним інженером об`єднання, керуючою в присутності членів правління ОСББ «Олімпійський.» ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , яким встановлено попередню суму невідповідностей по ФОП ОСОБА_10 та ФОП ОСОБА_12

30 березня 2020 року головою ревізійної комісії ОСББ «Олімпійський» Соркіною А.В. складено акт ревізії на запит членів правління від 25 березня 2020 року щодо відповідності та наявності встановленого ФОП ОСОБА_10 відеообладнання та оформленого здійсненим 26 березня 2020 року актом обстеження встановленого обладнання. В результаті ознайомлення та аналізу документів ревізійною комісією встановлено, що протоколом правління ОСББ «Олімпійський» від 27 грудня 2019 року № 5п2019 голові правління ОСОБА_1 доручено до 05 січня 2020 року укласти угоду з ФОП ОСОБА_10 на виконання робіт з облаштування відеонагляду, при цьому договір з ФОП ОСОБА_10 № 241219-1 головою првління ОСОБА_1 укладено 24 грудня 2019 року на суму 76350,74 грн., сплату за договором здійснено 24 грудня 2019 року. Крім того, суттєві умови договору не узгоджено до його укладення на засіданні правління ОСББ, а саме: сума вказаного договору (вартість робіт) не узгоджувалася на засіданні правління, договір не містить жодної інформації щодо номенклатури обладнання, його кількості, ціни за одиницю та загальної вартості проведених робіт; акти приймання-передачі складено невірно, рахунки-фактури стосовно сплат за договором не можуть вважатися тотожними специфікаціям, оскільки не містять підпису замовника, підписання договору без узгодження його суттєвих умов з правлінням є порушенням п. 4.8 вимог статуту та перевищення головою правління службових повноважень, а й наражає ОСББ на ризик визнання його нікчемним та на повернення коштів за ним. З ФОП ОСОБА_10 головою правління укладено також договори № 100120-1 від 10 січня 2020 року на суму 184165,34 грн. та № 210220-1 від 21 лютого 2020 року на суму 19881 грн. з такими самими порушеннями. Загальна сума за вказаними договорами за період з 24 грудня 2019 року по 10 березня 2020 року становить 280397,08 грн. та є значною для ОСББ, тож ризики визнання вказаних договорів нікчемними матимуть непередбачувані наслідки. Виходячи з інформації, викладеної в акті обстеження встановленого обладнання від 26 березня 2020 року та на підставі вищевикладених фактів ревізійною комісією запропоновано проінформувати правління ОСББ щодо ризиків для ОСББ у разі невиправлення існуючого стану справ та наслідків, які з цього випливають (а. с. 30 - 31 т. 1).

На засіданні правління ОСББ «Олімпійський.» 31 березня 2020 року, зафіксованому протоколом № 6п2020 (а. с. 24 - 29 т. 1), у складі присутніх ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (в режимі телефонної конференції) було заслухано голову ревізійної комісії ОСОБА_3 , яка зачитала звіт ревізійної комісії стосовно запиту членів правління ОСОБА_4 та ОСОБА_11 від 25 березня 2020 року; після заслуховування звіту ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомила про те, що вона вважає за озвучених обставин необхідним звернутися до правоохоронних органів стосовно дій ОСОБА_1 та доведення до відома співвласників змісту даного звіту ревізійної комісії.

Згідно п. 3 протоколу «Переобрання голови правління ОСББ «Олімпійський.», заслухано ОСОБА_4 , яка зауважила, що оприлюднені ревізійною комісією обставини ставлять під сумнів професійну придатність та компетентність ОСОБА_1 на посаді голови правління, з часу його призначення: неправомірне підписання договорів, які не було затверджено правлінням, більше того, деякі договори від членів правління приховувались. Самостійне прийняття рішень на посаді голови правління ОСОБА_1 ; зволікання у прийнятті рішень з приводу недопущення розповсюдження COVID-19, з 17 березня по сьогоднішній день не було здійснено жодних дій, не було забезпечено працівників перепустками для проїзду у громадському транспорті, не було розроблено плану дій в умовах карантину. ОСОБА_1 проігнорована доповідна записка від 23 березня 2020 року, з запропонованими кроками та виконання вимог законодавства України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби. ОСОБА_4 наголосила на високих репутаційних ризиках, які несе склад правління об`єднання в повному обсязі, в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 під час розгляду його кандидатури на посаду голови правління приховав від інших членів правління важливу інформацію, а саме те, що на той час, він вже був обвинуваченим у кримінальній справі 591/2639/17, ч. 4 ст. 190 КК України, шахрайство. Після чого ОСОБА_4 запропонувала поставити на голосування питання про переобрання та звільнення голови правління ОСОБА_1 через некомпетентність, перевищення повноважень, порушення статуту та інші чисельні порушення.

На цьому ж засіданні припинено повноваження та звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління (а. с. 26 т. 1). Аудіозапис засідання правління ОСББ «Олімпійський.» 31 березня 2020 року знаходиться на оптичному диску, а. с. 20 т. 1.

На а. с. 74 - 80 т. 1 знаходиться копія статуту ОСББ «Олімпійський.», затвердженого загальними зборами співвласників від 10 липня 2020 року, протокол № 07/2020, згідно п. 16 розділу ІІІ якого на виконання своїх повноважень голова правління діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління. Голові правління, його заступнику або особі, яка виконує обов`язки голови правління, забороняється від імені ОСББ вчиняти правочини, укладати договори, підписати акти виконаних робіт на суму більше ніж 50000 грн. без попереднього погодження рішенням правління. Вищевказане обмеження не стосується договорів для забезпечення основної господарської діяльності об`єднання, правочинів та супроводжуючих документів, а саме по водо-, тепло-, електропостачанню об`єднання, водовідведенню, вивезення твердих побутових відходів, послуг охорони, протипожежному та технічному обслуговуванню будинку та обладнання.

На а. с. 82 - 93 т. 1 знаходиться копії договорів на поставку та монтаж устаткування, укладених ОСББ «Олімпійський.» в особі голови правління Дубенка Ю.В., з ФОП ОСОБА_10 24 грудня 2019 року, 10 січня 2020 року, 21 лютого 2020 року, на суми 184165,34 грн., 76350,74 грн., 19881 грн., акти приймання-передачі виконаних робіт, копії платіжних доручень за 24 грудня 2019 року, 11 лютого, 18 лютого, 24 лютого, 10 березня, 02 березня, 13 січня 2020 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, судом першої інстанції за клопотанням позивача були допитані свідки.

13 грудня 2022 року свідок ОСОБА_5 пояснив, що він познайомився з сторонами на засіданні ОСББ «Олімпійський.», де було обрано керівний склад правління. Через деякий час відносини в ОСББ між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з ОСОБА_1 погіршилися, а саме відповідачі звинувачували позивача у тому, що він незаконно «взяв відкати» за відеоспостереження за будинком і за встановлення воріт. За словами свідка, він запропонував, щоб уникнути голослівності у заявах, ініціювати розслідування питань, як використано кошти. Але разом з тим, у цей час відповідачі створили сайт, на якому почали поширювати безпідставні твердження, що гроші вкрадено, в усьому вина ОСОБА_1 . Їм робили зауваження і попередження про неприпустимість таких заяв. Але, вони звинуватили його у тому, що він переслідується по кримінальній справі. Вони «доводили» ОСОБА_1 майже кожного засідання правління так, що доводилося викликати швидку допомогу. Свідок вказав, що результати розслідування, яке було проведено в ОСББ, не підтвердили тверджень відповідачів, проте це не змінило заяв відповідачів. Також мав місце неприємний інцидент, коли ОСОБА_16 підпалили авто, у чому вона звинуватила ОСОБА_1 . Хоч викликана поліція встановила, що ОСОБА_1 не має жодного відношення до цієї події, вона продовжувала звинувачувати його у цьому. У будинку проживає 300-400 мешканців-сусідів, на засіданнях присутні 50-60, перед ними відповідачі зробили позивача монстром. Відповідачі стверджували про перевищення повноважень при укладенні договорів, що він спеціально приховував, що перебуває під слідством, звинувачували його у тому, що він злочинець. При цьому відповідачі посилалися на якусь вирізку з якоїсь районної газети. На думку свідка, такі дії були спрямовані на те, щоб зайняти самим керівні посади у правлінні ОСББ.

19 квітня 2023 року свідок ОСОБА_6 (дружина позивача) пояснила, що відповідачі познайомилися з її чоловіком у 2019 році, мали дружні відносини. До загальних зборів вони знали, що чоловік свідка - позивач ОСОБА_1 знаходився під слідством. Пізніше на загальних зборах він був обраний головою правління і у них були хороші відносини. Коли чоловік не виправдав їхніх сподівань щодо збагачення, вони стали розповсюджувати про нього брудні і неправдиві відомості. Поліщук розповсюджувала відомості, що чоловік має репутаційні ризики, оскільки знаходиться під слідством. Підтвердила, що відповідачі принизили її чоловіка і він був пригнічений, пив заспокійливе. Вона переконана, що вони принизили його честь і гідність. Відповідач ОСОБА_16 постійно зазначала про некомпетентність її чоловіка.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Враховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації.

Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, враховує положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказано, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Таким чином, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи, на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної чи юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Згідно з частиною першою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню.

Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що відповідачі поширили відносно нього негативну інформацію, чим порушили його особисті немайнові права на гідність, честь і ділову репутацію, які він прагне захистити шляхом стягнення з них у солідарному порядку грошової компенсації моральної шкоди.

При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів компенсацію моральної шкоди, посилаючись на негативну конотацію їхніх висловлювань, але не висуваючи при цьому вимог про визнання поширеної інформації такою, що не відповідає дійсності, та її спростування, та/або надання права на відповідь.

Суд першої інстанції при вирішенні спору вірно виходив із того, що на момент спірних правовідносин ОСОБА_1 займав посаду голови ОСББ, в якому відповідачі також займали керівні та контролюючі посади, а інформація поширена ними під час виступу на зібранні правління ОСББ «Олімпійський» 31 березня 2020 року.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» правління є виконавчим органом об`єднання і підзвітне загальним зборам. До компетенції правління відноситься: підготовка кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; здійснення контролю за своєчасною сплатою співвласниками внесків і платежів та вжиття заходів щодо стягнення заборгованості згідно з законодавством; розпорядження коштами об`єднання відповідно до затвердженого загальними зборами об`єднання кошторису;

укладення договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням; ведення діловодства, бухгалтерського обліку та звітності про діяльність об`єднання; скликання та організація проведення загальних зборів співвласників або зборів представників; призначення письмового опитування співвласників та утворення відповідної комісії для його проведення.

Для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю правління об`єднання на загальних зборах обирається з числа співвласників ревізійна комісія (ревізор) або приймається рішення про залучення аудитора.

Судом першої інстанції правильно враховані роз`яснення, викладені у п. п. 4, 15, 19, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, а також проаналізовано зміст оспорюваних висловлювань з урахуванням мовностилістичних засобів, та зроблено висновок, що оголошена інформація, яка в цілому містить припущення, мала інформативний характер.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та вірно визначився з тим, що оспорювана інформація є лише критикою, оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, а тому не може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності, у зв`язку із чим на підставі частини другої ст. 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями.

Так, у ревізійному акті відповідача ОСОБА_3 зазначено, що голова правління ОСОБА_1 уклав договори без дозволу правління, оскільки протоколом правління від 27 грудня 2020 року (п. 5) йому було дозволено укласти лише один договір до 05 січня 2020 року, чого зроблено не було, натомість позивачем було укладено три інших договори, дозволу на укладення яких він не отримував, зміст цих договорів та їх вартість з правлінням не обговорював та не погоджував.

Крім того, у висловлюваннях ОСОБА_4 у частині, що існування судової кримінальної справи, в якій позивач є обвинуваченим, та про яку він не повідомив інших членів правління, несе на собі репутаційні ризики для всього правління, були надані оцінка та міркування щодо доцільності зайняття позивачем посади голови правління з використанням інформації, яка наявна у вільному доступі, а саме на веб-ресурсах судової влади та Єдиного державного реєстру судових рішень, щодо обвинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення в справі № 591/2639/17, що не заперечувалось самим ОСОБА_1 у позові.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, зважаючи на те, що в даній ситуації висловлені відповідачами зауваження з приводу непрофесійних, на їх думку, дій позивача за своїм змістом є суб`єктивним баченням (оціночним судженням) відповідачами обставин щодо утримання будинку, допустимою в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод критикою особи, яка перебуває під посиленим громадським контролем в статусі голови ОСББ при виконанні посадових обов`язків, а відповідачі, критично оцінюючи його діяльність з приводу того, як він виконує свої функції (ставлячи під сумнів професійну придатність та компетентність позивача на посаді голови правління), в свою чергу діяли відповідно до займаних ними в цьому ж ОСББ посад члена правління ( ОСОБА_4 ) та голови ревізійної комісії (Соркіна А.В.), виражаючи суб`єктивну думку про питання, що становлять суспільний інтерес для мешканців будинку, зроблену на підставі власного розуміння відповідачами норм чинного законодавства у сфері діяльності ОСББ.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що у своєму виступі відповідачі розповсюдили негативну інформацію стосовно позивача та привселюдно звинуватили його у діяннях, які нічим, крім їх власного звіту, доведені не були та ніяким чином не перевірені, чим порушено презумпцію невинуватості, презумпцію правомірності правочину, укладеного ним в межах наданих повноважень, і що твердження відповідачів про приховування позивачем інформації стосовно порушеної відносно нього кримінальної справи є хибним та надуманим, що цими діями йому заподіяно моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було здійснено жодних висновків при визначенні позивача публічною особою, спростовуються мотивувальною частиною рішення, в якій суд дійшов правильного висновку, що позивач станом на час подій, під час яких відповідачами були висловлені оціночні судження відносно нього, був публічною особою, а саме перебував на посаді голови Правління ОСББ «Олімпійський», а тому перебував у статусі особи відкритій для суворої критики і пильного нагляду громадськості, яку, зокрема, становлять мешканці будинку, управління яким ОСББ здійснює, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачі не висловлювали оціночних суджень, а чітко і безумовно зазначили, що позивач порушив вимоги статуту ОСББ, діяв з перевищенням своїх повноважень як голова правління ОСББ, приховав інформацію про те, що є обвинуваченим у кримінальній справі, неправомірно підписав договори на посаді голови правління ОСББ, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належну правову оцінку судом першої інстанції, та незгоди з законним і обґрунтованим судовим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що висловлювання відповідачів принизили честь, гідність та ділову репутацію позивача, з посиланням на ст. 30 Закону України «Про інформацію», з огляду на те, що судом першої інстанції встановлено відсутність висловлювань, здійснених в брутальній, принизливій чи непристойній формі, за що вказаною статтею передбачена відповідальність у вигляді компенсації моральної шкоди.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно застосував положення статті 277 ЦК України, встановив фактичні обставини справи та прийшов до правильного висновку, що поширення відповідачами відносно позивача зазначеної в позові інформації не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, адже така інформація, хоча й передає негативну оцінку, не містить характер образ, не висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, стосується діяльності позивача на посаді голови правління ОСББ, який перебував у статусі особи, відкритої для суворої критики і пильного нагляду громадськості, яку, зокрема, становлять мешканці будинку, управління яким ОСББ здійснює, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди та відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання належної та детальної оцінки показанням свідків будь-яким чином висновків суду першої інстанції не спростовують. Так, в рішенні суду першої інстанції детально викладено показання свідків, які були допитані судом, не даючи оцінку окремо показанням свідків, суд, оцінюючи докази, прийшов до загального висновку про необґрунтованість заявленого позову.

Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Отже, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_4 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 5000 грн., на підтвердження яких нею надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 54 від 14 липня 2023 року, укладеного з адвокатським об`єднанням «Ю.Д.К.», та ОСОБА_4 , за умовами якого оплати правничої допомоги буде здійснюватися в розмірі 5000 грн. на рахунок адвокатського об`єднання за підготовку апеляційних скарг, а також копію платіжної інструкції від 15 липня 2023 року на суму 5000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 5000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.