Справа № 456/2391/23
Провадження № 2/456/757/2023
РІШЕННЯ

іменем України

24 жовтня 2023 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Коцур А.І.

з участю представника позивача - адвоката Натини А.О.

представника відповідача адвоката Наконечного І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

Підстава позову /позиція позивача/. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , борг за договором позики №11/05-21 від 11 травня 2021 року в сумі 476855 (чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень та судові витрати у справі. В обґрунтування позову покликається на те, що 11 травня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики №11/05-21. Даний правочин є чинним, вчинений відповідно до чинного законодавства та є дійсним, ніким в судовому порядку не оспорювався. Згідно з п.1.1 договору позикодавець передає позичальнику безпроцентну позику у сумі 476855, 00 грн., що еквівалентно валюті долар США згідно курсу, який встановлено АТ Комерційний Банк «Привтбанк». Відповідно до п.1.2 договору позичальник бере на себе обов`язок щодо повернення таких коштів позикодавцеві у строк до 30.09.2021 включно. Повернення коштів у сумі 476855, 00 грн. може бути здійснено у валюті долар США, згідно курсу, який встановлено АТ КБ «Приватбанк» на дату повернення позики. Пунктом 1.3 передбачено що позика є безвідсотковою, тобто проценти за користування не нараховуються до 30.09.2021. Пунктом 2.3 договору визначено, що позичальник зобов`язаний особисто і через уповноваженого представника передати кошти позикодавцеві у строк, визначений п.1.2 договору. У разі неможливості особистої передачі коштів, такі кошти повинні бути зараховані на банківський рахунок позикодавця, при цьому комісія оплачується позичальником або направлення грошовим переказом на адресу проживання позикодавця. Станом на момент подачі позову до суду, відповідач кошти не повернула. З метою дотримання вимог розділу 4 договору, позивачем було направлено відповідачу претензію з вимогою повернення боргу. Однак відповідач кошти так і не повернула, тобто не виконала взяті на себе зобов`язання. Покликаючись на правові приписи ст.ст. 202, 526, 527, 530, 1046, 1049 ЦК України, просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача. Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву не скористалася.

Позиція сторін та їх представників в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 , будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України пояснив, що вони з відповідачем уклали договір, в його присутності відповідач договір підписала. Договір було підписано в смт. Близнюки. Відповідача ОСОБА_2 він знає давно, працював у неї агрономом по трудовому договору. До укладення договору 11.05.2021, відповідач не раз брала у нього в позику грошові кошти та просила його про фінансову допомогу. В цей час відповідач займалася обробкою землі. Договір 11.05.2021 був укладений в кафе «Леон», яке належить відповідачці. Він не уточнював у відповідача для яких потреб їй потрібна саме така сума коштів. Можливо кошти їй були потрібні для ведення господарства, або можливо для погашення боргів. Вони, як підприємці були в хороших відносинах. Відповідачка мала повернути кошти до 30.09.2021, він чекав на збір врожаю. До вересня 2021 року був ще один договір, по якому відповідачка також кошти не повернула. В 2021 році всього було укладено чотири договори. Їхні відносини базувалися на довірі, весь цей час відповідачка просила зачекати, тому він не одразу звернувся з позовом до суду. Коли вони укладали договір вони були вдвох. Розписку відповідачка писала в його присутності особисто. Дата вказана в розписці відповідає даті її написання. Він дані у розписці з даними паспорту відповідачки не звіряв. Передача коштів відбулася також в цей день, коли було укладено договір та написано розписку. Він передав відповідачці саме таку суму коштів, як вона просила 476855,00 грн. просить позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Натина А.О. підтримав позовні вимоги, покликаючись на обставини, зазначені в позовній заяві. Підтвердив, що між сторонами тривалий час були дружні відносини на рівні господарських підприємств. Вони один у одного систематично позичали кошти, що було пов`язано з господарською діяльністю підприємств. Цього разу відповідачка взяла у позику суму коштів, зазначену у договорі, про що написала відповідну розписку. Нотаріально договір не посвідчували, щоб не нести додаткові витрати. Для яких потреб відповідачці була потрібна саме така сума коштів, йому не відомо. Договір є дійсним, оскільки він складений в письмовій формі. Різницю в персональних даних відповідачки в документах пов`язує з орфографічною помилкою у написанні прізвища. Такі дані вказала сама відповідачка, оскільки записи вносила вона.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні відмовилася надавати показання в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України та дала пояснення про те, що їх з позивачем пов`язують давні відносини, які будувалися на довірі. Коли помер її батько, позивач пообіцяв допомогти їй з посівними роботами. Для цього потрібні були кошти. Кошти, вказані у розписці від 11.05.2021 вона ніколи не отримувала. На цю суму 476855, 00 грн., позивач поставив їй засоби захисту рослин та посівний матеріал. Вона йому довірила поля, на яких позивач своєю технікою виконував роботи. В травні 2021 року завершилися роботи по обробітку ранніх зернових культур. Потім ОСОБА_1 звернувся до неї з вимогою повернути кошти за ці засоби та матеріали. Попросив її написати відповідну розписку. При цьому він їй погрожував. Вона боялася його, тому написала розписку. Вона дійсно підписала договір позики, однак кошти не отримувала. Чи були проведені відповідні роботи їй не відомо, оскільки цим питанням займався позивач. Далі позивач зібрав врожай і завіз його до себе на склад. В 2021 році було зібрано 412 тон насіння соняшника, з яких 220 тон позивач залишив у себе, а решта вона продала. Кошти, отримані від доходу витратила на потреби підприємства. 220 тон це була оплата за цим договором, вони повністю перекривали суму боргу. Кафе «Леон» дійсно належить їй. Позивач не мав до неї жодних претензій. Під час вирішення в підготовчому судовому засіданні питання про призначення експертизи вона дійсно зазначала, що це не вона підписувала договір. Зараз вона визнає, що підписала договір, однак кошти вона не отримувала. Вона не пригадує, чи підписувала документи, які є в матеріалах цієї справи. Почерк в цих документах схожий на її почерк. Вона не переконана, що писала цей договір. Таких договорів нею було написано багато. Однак швидше за все договір писала і підписувала вона. В правоохоронні органи з приводу погроз ОСОБА_1 вона не зверталася. Просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Наконечний І.В. просить в задоволенні позову відмовити, оскільки в паспорті відповідачки та у розписці різні персональні дані відповідачки, в матеріалах справи відсутні докази вручення претензії відповідачці, а підписи позивача на документах різняться між собою. Відповідачка не визнає, що отримувала кошти готівкою в день укладення договору та написання розписки. Даний договір виходить за межі дрібно-побутової угоди. На момент укладення договору відповідач перебувала у шлюбі, тому повинна була бути згода другого з подружжя на підставі ч.2 ст.65 СК. Відповідачка стверджує про те, що кошти, вказані в договорі були для закупівлі агрохімікатів та інших матеріальних цінностей і повинні були бути повернуті після збору врожаю. На вказаній території велися бойові дії, тому відповідачка повинна була переїхати в іншу область, а всі документи передати позивачу. Позивач скористався цією ситуацією, зібрав врожай та реалізував 250 тон зерна соняшника, а іншу частину повернув відповідачці. Відповідачка немає доступу до документів підприємства, оскільки частина території перебуває під окупацією.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.05.2023 задоволено клопотання представника позивача про його участь в судових засіданнях в режимі відео конференції.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду львівської області від 09.08.2023 відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 адвокату Наконечному І.В. в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у справі.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.08.2023 відмовлено представнику відповідача ОСОБА_2 адвокату Наконечному І.В. в задоволенні клопотання про призначення комплексної технічно-почеркознавчої експертизи у справі.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.08.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.09.2023 на підставі п.5 ч.2 ст.223 ЦПК України визнано обов`язковою явку сторін в судове засідання.

Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.10.2023 задоволено клопотання позивача про його участь в судових засіданнях в режимі відео конференції.

Суд, заслухавши показання позивача, пояснення відповідача, пояснення представників сторін, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити, з наступних підстав.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини.

11 травня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в смт. Близнюки було укладено договір позики №11/05-21. Згідно з п.1.1 договору позикодавець передає позичальнику безпроцентну позику у суиі 476855, 00 грн., що еквівалентно валюті долар США згідно курсу, який встановлено АТ Комерційний Банк «Привтбанк». Відповідно до п.1.2 договору позичальник бере на себе обов`язок щодо повернення таких коштів позикодавцеві у строк до 30.09.2021 включно. Повернення коштів у сумі 476855, 00 грн. може бути здійснено у валюті долар США, згідно курсу, який встановлено АТ КБ «Приватбанк» на дату повернення позики. Пунктом 1.3 передбачено що позика є безвідсотковою, тобто проценти за користування не нараховуються до 30.09.2021. Пунктом 2.3 договору визначено, що позичальник зобов`язаний особисто і через уповноваженого представника передати кошти позикодавцеві у строк, визначений п.1.2 договору. У разі неможливості особистої передачі коштів, такі кошти повинні бути зараховані на банківський рахунок позикодавця, при цьому комісія оплачується позичальником або направлення грошовим переказом на адресу проживання позикодавця /а.с.31/.

Відповідно до розписки про отримання коштів за договором позики №11-05/21 від 11.05.2023, складеної в смт. Близнюки, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Близнюківським РВСУ в Харківській області 17.02.2002 ІПН НОМЕР_1 , дала цю розписку ОСОБА_1 (позикодавцю), паспорт серія НОМЕР_4 , виданий 22.12.1999 Близнюківським РВУМВС України в Харківській області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 про те, що отримала від позикодавця в борг грошову суму в розмірі чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень готівковим способом. ОСОБА_2 (позичальник) зобов`язується повернути борг ОСОБА_1 в повному обсязі в строк до 30 вересня 2021 року /а.с.32/.

Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_4 , виданого Близнюківським РВГУМВС України в Харківській області 30.04.2009, такий належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7-8/.

Відповідно до картки платника податків, реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_1 НОМЕР_2 /а.с.8/.

Згідно з претензією від 14.12.2022, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , надіславши на її адресу: АДРЕСА_2 претензію, відповідно до якої просить повернути кошти згідно з договором позики №11/05-21 від 11.05.2021 в сумі 476855,00 грн. в строк до 23.12.2022 /а.с.11/. Згідно з описом вкладення, претензія на адресу ОСОБА_2 скерована рекомендованим листом /а.с.12/.

Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_3 , виданого Близнюківським РВУМВС України в Харківській області такий належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.13/.

Відповідно до картки платника податків, реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_2 НОМЕР_1 /а.с.13/.

Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, яка визначає критерії законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Верховний Суд України у постанові від 18 січня 2017 року по цивільній справі №6-2789цс16 та у постанові від 18 вересня 2013 року по цивільній справі №6-63цс13 висловив правову позицію, у якій зазначив, що, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В контексті даної правової норми обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис позичальника, його уповноваженого представника, а факультативними - дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

В постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12.

Суд звертає увагу, що нормами права не передбачено, що поясненнями сторони та показами свідка може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики (висновок ВС у постанові від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 (провадження № 61-33033св18)).

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц ) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності їх визнання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».

В судовому засіданні, на підставі досліджених договору позики №11/05-21 та розписки про отримання коштів за договором позики №11-05/21 від 11.05.2023, складених в смт. Близнюки встановлено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг грошової суми в розмірі чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень готівковим способом, які ОСОБА_2 (позичальник) зобов`язалася повернути ОСОБА_1 в повному обсязі в строк до 30 вересня 2021 року.

Таким чином, складені та підписані ОСОБА_2 договір та розписка, оригінали яких досліджено в судовому засіданні підтверджують як факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у вказаному розмірі в борг та обов`язок їх повернути, так і факт неповернення вказаних грошових коштів, у строк зазначений в розписках, оскільки оригінали вказаних документів зберігаються у позивача.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

При цьому суд виходить з того, що сторони в належній письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов щодо передання ОСОБА_1 спірних коштів ОСОБА_2 саме на умовах терміновості та зворотності; складена нею розписка є борговим документом, оскільки її зміст містить умови зобов`язального характеру для ОСОБА_2 в частині повернення ОСОБА_1 коштів, вказаних у розписці, в строк, зазначений в ній.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14.07.2021 зазначив, щофакт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором.

Суд вважає, що зміст договору та розписки підтверджують, що між сторонами виникли відносини з договору позики.

З наведеного вище вбачається, що між сторонами існують боргові зобов`язання на суму 476855, 00 грн., наведена обставина відповідачем не спростована.

Законодавець як одну із засад (принципів) цивільного судочинства визначає змагальність сторін, що зумовлює обов`язок суду, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків, оскільки протилежне матиме наслідком порушення гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

В підготовчому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 під час розгляду клопотання про призначення експертизи не визнавала факту підписання нею договору та складення розписки, однак під час розгляду справи по суті визала, що підписала договір та власноручно внесла записи у розписку та підписала таку розписку. При цьому відповідачка повідомила про обставини, за яких вона змушена була підписати вказані документи.

Однак в судовому засіданні, жодними належними та допустимими доказами не підтверджено, що між сторонами виникли інші правовідносини, із змісту наданих договору та розписки вбачається, що між сторонами виникли правовідносини саме із договору позики.

Тобто під час розгляду цієї справи, сторона відповідача не надала належних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_2 не отримував коштів, вказаних у розписці і таку не складала та не підписувала.

Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Суд вважає, що в даному випадку наявність оригіналу договору та боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, оскільки згідно долучених представником позивача оригіналів договору та розписки про отримання коштів на суму 476855,00 грн. свідчить про факт невиконання ОСОБА_2 взятих на себе боргових зобов`язань.

Спростування доводів сторони відповідача, висловлених під час розгляду справи та судових дебатів.

Суд не погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що в даному випадку договір позики повинен був бути посвідчений нотаріально, з огляду на таке.

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

В Постанові Верховного Суду по справі №753/11670/17 від 11 червня 2021 року зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору до підписання договору позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У вказаній розписці чітко зазначено про те, що ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Близнюківським РВСУ в Харківській області 17.02.2002 ІПН НОМЕР_1 , дала цю розписку ОСОБА_1 (позикодавцю), паспорт серія НОМЕР_4 , виданий 22.12.1999 Близнюківським РВУМВС України в Харківській області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 про те, що отримала від позикодавця в борг грошову суму в розмірі чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять гривень готівковим способом. ОСОБА_2 (позичальник) зобов`язується повернути борг ОСОБА_1 в повному обсязі в строк до 30 вересня 2021 року.

Відтак, розписка ОСОБА_2 є належним та допустимим доказом укладення сторонами договору позики та передачі коштів за таким договором.

Наявність у ОСОБА_1 оригіналу договору позики та боргової розписки, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Заявляючи в суді про те, що відсутні підстави для задоволення позову, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не отримувала коштів за вказаним договором позики.

Щодо доводів представника відповідача про невідповідність персональних даних у розписці та паспортних даних відповідачки, суд зауважує, що договір позики відповідачкою не оспорений, недійсним не визнавався, клопотання про призначення у цій справі експертизи для з`ясування питання, чи має розписка позичальника виправлення, дописки або підробки, не заявлялось.

Безпідставними суд визнає доводи представника відповідача про необхідність згоди другого з подружжя на укладення в даному випадку договору позики.

Суд зауважує, що на момент укладення договору позики згоди другого подружжя на укладення договорів позики не вимагалось, оскільки відповідно ч.3 до ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, така згода необхідна, якщо правочин вимагає нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Частиною 3 статті 65 СК України передбачено обов`язковість подання письмової згоди другого з подружжя щодо договорів стосовно цінного майна.

З назви статті 65 СК України «право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя», а також комплексний аналіз положень всіх частин цієї статті, дає можливість констатувати, що згода другого подружжя на укладення договору позики за яким позичаються кошти, тобто набуваються у власність одним з подружжя, не потрібна, оскільки за таким договором розпорядження майном подружжя не відбулося.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, аргументи в цій частині є результатом хибного розуміння та тлумачення змісту і сутності вказаної норми матеріального права.

Безпідставними є доводи представника відповідача щодо порушення умов договору та не надіслання на адресу відповідача претензії, такі спростовуються претензією від 14.12.2022, згідно з якою ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , надіславши на її адресу: АДРЕСА_2 претензію, відповідно до якої просить повернути кошти згідно з договором позики №11/05-21 від 11.05.2021 в сумі 476855,00 грн. в строк до 23.12.2022 . Згідно з описом вкладення, претензія на адресу ОСОБА_2 скерована рекомендованим листом.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак, інші доводи представників сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду не впливають.

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_1 борг за договором позики №11/05-21 від 11 травня 2021 року в сумі 476855 (чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень.

Судові витрати.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 4768 (чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн. 56 коп., сплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 223, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_1 борг за договором позики №11/05-21 від 11 травня 2021 року в сумі 476855 (чотириста сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканки АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканця АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 4768 (чотири тисячі сімсот шістдесят вісім) грн.. 56 коп.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Натина Андрій Олексійович, місцезнаходження: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_3 ;

Представник відповідача: адвокат Наконечний Іван Володимирович, місцезнаходження: Львівська область, Жидачівський р-н, с. Махлинець, вул. І.Франка,69.

Повний текст судового рішення

виготовлено 03.11.2023

Головуючий суддя В.Л.Бучківська