Номер провадження: 22-ц/813/6666/23
Справа № 511/1193/20
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Козлової В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Продана Миколи Отарійовича на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Бобровської І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,

встановив:

13.07.2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 про припинення права та просили суд:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/3 частину кв. АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної (особистої часткової) власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 08.07.2010 року, виданого виконкомом Єгорівської сільської ради;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м., житловою площею 29,8 кв. м. в рівних частках, а саме по 1/6 частині за кожним;

- стягнути на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/3 частину квартири в розмірі, визначеному експертом, що знаходиться на депозитному рахунку ТУ ДСАУ в Одеській області (т.1, а.с.1-5).

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що позивачка ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , який у 2009 році було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_2 . Позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності належить кв. АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу між сторонами склались неприязні стосунки, позивачі припинили будь-яке спілкування з відповідачем. Відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх обов`язків співвласника нерухомого майна: не бере участі у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а саме кв. АДРЕСА_1 (далі спірна квартира). Позивачка ОСОБА_1 за власні кошти здійснила ремонт у спірній квартирі, на підтвердження чого долучила до матеріалів справи товарні чеки та квитанції. Таким чином, спірною квартирою фактично користуються лише позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були залишені без задоволення (т.2, а.с.147-156).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Продан М.О. ставить питання про скасування рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року, та просить ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.160-166).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання через своїх представників: адвоката Продана М.О. та адвоката Магери Р.Ю. (т.2, а.с.196-200).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 01.11.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення суду апеляційної інстанції складений 13.11.2023 року.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, у відсутність учасників справи.

Стосовно клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Продана М.О. про відкладення судового засідання, у зв`язку з наміром укласти мирову угоду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне у його задоволенні відмовити, та зазначити наступне.

Відповідно до ст. 207 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що укладення мирової угоди є правом сторін, яким вони можуть скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду.

Після ухвалення судового рішення судовий процес припиняється. Разом з тим процес захисту прав продовжується у формі виконання судового рішення, яке може відбуватися у добровільному чи примусовому порядку (виконавче провадження).

При цьому добровільний порядок, на відміну від примусового, на законодавчому рівні не регулюється.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

У ч. 1 ст. 434 ЦПК України закріплено, що мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ.

За результатами розгляду мирової угоди або відмови стягувача від примусового виконання суд постановляє відповідну ухвалу, де вказуються умови мирової угоди, що визнається.

У випадку невизнання відмови від стягнення або мирової угоди суд повинен мотивувати свої висновки про це в ухвалі.

Отже, на законодавчому рівні встановлений імперативний припис щодо часу, коли може бути укладена мирова угода після ухвалення судового рішення, тобто закінчення судового процесу, та кола суб`єктів, уповноважених звернутися до суду з клопотанням про затвердження мирової угоди, які розширеному тлумаченню не підлягають.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира належить на праві спільної часткової власності: відповідачу ОСОБА_3 , позивачам: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - по 1/3 частки кожному, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконкомом Єгорівської сільської ради 08.07.2010 року на підставі рішення №130 від 01.07.2010 року (т.1, а.с.14).

За характеристикою приміщень спірна квартира є двокімнатною, розташована на першому поверсі триповерхового будинку, складається з двох житлових кімнат, площами 16,60 кв.м та 13,30 кв.м, передньої, площею 3,00 кв.м, вбудованої шафи, площею 0,60 кв.м, ванної кімнати, площею 3,20 кв.м, столової, площею 7,70 кв.м, кухні, площею 7,60 кв.м, веранди, площею 7,80 кв.м, загальною площею 59,70 кв.м, житловою площею 29,80 кв.м. (т.1, а.с.16-17).

Згідно з висновком експерта № 21-3237 від 23 жовтня 2021 року виділити в натурі частку майна, пропорційну 1/3 частки квартири відповідно до регламентованих нормативно-технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо. Досліджувана квартира є неподільною. Технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натур належну ОСОБА_3 на праві власності 1/3 частину квартири, яка б відповідала самостійній квартирі в складі житлових і підсобних приміщень із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями технічно неможливо. Житлова і підсобна площа, яка припадає на 1/3 частку квартири згідно нормативних документів менше мінімальної, що виключає можливість виділу частки ОСОБА_3 в натурі (т.2, а.с.8-17).

Згідно довідки Єгорівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30.07.2020 року №325 відповідач ОСОБА_3 дійсно зареєстрований, але не проживає в спірній квартирі з 2009 року.

В свою чергу, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі згідно відмітки в її паспорті, копія якого додана до позовної зави (т.1, а.с.9).

Позивач ОСОБА_2 долучив до позовної заяви копію тільки першої та другої сторінки свого паспорту, що унеможливлює встановити його місце реєстрації.

Згідно Звіту за визначенням ринкової вартості спірної двокімнатної квартири від 17.12.2021 року ринкова вартість 1/3 частки об`єкта нерухомості складає 109 306 грн. (т.2, а.с.36-44).

17.10.2022 року позивач ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок суду 109 306 грн., що підтверджується квитанцією.

Виходячи з того, що предметом спору у даній цивільній справі є припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, то при вирішенні вказаного спору необхідно враховувати, що для припинення права власності на частку у майні необхідно дотримуватися принципу пропорційності між переслідуваною метою та позбавленням особи її власності.

При цьому особу може бути позбавлено її власності лише на умовах, передбачених Законом, виходячи з вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.

За змістом ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 330 ЦК України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретно майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися права власності. Перелік право встановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст..19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч.1 зазначеної статті, підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно до ч. 1 ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За змістом ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частина 1 ст.358 ЦК України містить загальне правило, відповідно до якого право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники володіють та користуються майном спільно, не порушуючи взаємні права, та можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Вони можуть володіти майном з урахуванням часток, які належать їм у праві власності на майно або незалежно від цього.

Співвласники зобов`язані коригувати свої дії стосовно утримання майна, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників зобов`язаний, відповідно до своєї частки у праві спільної власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном. Вказані положення визначені ст.360 ЦК України.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїй постанові від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18).

Крім того, у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники фізичні особи.

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Стосовно доводів апелянта про те, що частка відповідача ОСОБА_3 у праві власності на спірну квартиру є незначною, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного тощо.

При цьому, як зазначається в постанові Верховного суду України від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частка відповідача є незначною і вона не може бути виділена в натурі, несе позивач.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 736/659/19 зроблено правовий висновок про те, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Як вбачається з висновку експертизи № 21-3237 від 23 жовтня 2021 року, проведеної за клопотанням позивачів, про що вказано вище, виділити в натурі частку майна, пропорційну 1/3 частки квартири відповідно до регламентованих нормативно технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо.

Водночас, звертаючись до суду з позовом позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели суду, що частка відповідача ОСОБА_3 (1/3) є незначною.

Більше того, кожен із співвласників має таку однакову частку 1/3, а припинення права приватної власності відповідача на значну частку в майні, що одночасно є позбавленням права власності на житлове приміщення, не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника.

Оскільки припинення права власності власника на відповідну частку майна допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам, тобто завдана внаслідок припинення права шкода не буде істотною (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року по справі № 756/10260/16-ц), то суд першої інстанції дійшов правильного висновку по необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Стосовно доводів позивача ОСОБА_1 , що їх спільне проживання з відповідачем ОСОБА_3 та спільне користування майном є неможливим, оскільки вони з 2009 року не є членами однієї сім`ї, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки апелянтом не було як в суді першої інстанції так і апеляційної надано належних та допустимих доказів неможливості спільного користування та розпорядження спірною квартирою.

Також, судом не встановлено, та позивачами належними доказами не доведено, що відповідач ОСОБА_3 має інше житло або нерухоме майно, а посилання на те, що відповідач з 2009 року в квартирі не мешкає, бо має іншу сім`ю, а тому має інше житло, є безпідставним, оскільки доказів того, що відповідачу належить будь-яке інше житло, суду не надано.

Отже, апелянтом ОСОБА_3 не надано суду доказів наявності у відповідача ОСОБА_3 іншого житла, не зазначено кола членів сім`ї відповідача, а тому суд позбавлений можливості проаналізувати, чи, дійсно, припинення права відповідача на нерухоме майно не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласника та членам його сім`ї.

Більше того, слід зазначити, що саме по собі місце проживання відповідача за іншою адресою, не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам відповідача.

Твердження апелянта про те, що відповідач, починаючи з 2009 року жодного разу не вчинив дій щодо капітального чи поточного ремонту житлового будинку, сплати комунальних послуг та інших обов`язкових платежів тощо, всі витрати з утримання спірного будинку в повному обсязі несе ОСОБА_1 - колегія суддів також вважає безпідставними в даному випадку, так як вказане не стосується предмету спору і має своїм наслідком інший спосіб правового захисту.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, викладених в абз.3, 4 п.6 його Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» вбачається, що розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Крім того, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Як вбачається звіту за визначенням ринкової вартості спірної двокімнатної квартири від 17.12.2021 року, ринкова вартість 1/3 частки об`єкта нерухомості складає 109 306 грн.

Відповідач ОСОБА_3 на вказану суму компенсації категорично не погоджується, оскільки за вказану суму грошей він собі інше аналогічне жито придбати не зможе, а він є наразі пенсіонером, тому має невеликий дохід.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частина 2 ст.365 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, встановлює обов`язок попереднього внесення співвласником - позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду.

Положення ч.2 ст.365 ЦК України насамперед спеціально запроваджені для збереження прав відповідача, як співвласника, тому позов про припинення права на частку у спільному майні (житлі) не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності колишній співвласник буде позбавлений права на майно без вказаної вище гарантії.

Таким чином, попереднє внесення на депозитний рахунок суду вартості частки в спільному майні в разі припинення права власності за вимогою інших співвласників є однією з основних умов ухвалення рішення про позбавлення особи майна без її згоди.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві просила суд стягнути саме з неї суму компенсації за 1/3 частку квартири на користь відповідача ОСОБА_3 , але не внесла на депозитний рахунок суду суму вартості 1/3 частки спірної квартири в розмірі 109 306 грн. Більше того, вказану суму вніс 17.10.2022 року на депозитний рахунок вніс позивач ОСОБА_2 , який не заявив позовну вимогу про стягнення з нього на користь відповідача суму компенсації за його частку в квартирі.

У зв`язку із вищевикладеним, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки кожен з позивачів діє у вказаній справі самостійно, то внесення грошових коштів на депозит суду позивачем ОСОБА_2 , який не просив стягнути з нього компенсацію, не може вважатися виконанням вимог ч.2 ст.365 ЦК щодо попереднього внесення співвласником позивачем вартості частки на депозитний рахунок суду позивачем ОСОБА_1 .

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 просила визнати за нею і іншим позивачем, за кожним - право власності на 1/6 частку у спільному майні, яке до цього належало на праві власності відповідачу ОСОБА_3 , стягнувши на його користь грошову компенсацію в розмірі 1/3 частини спірної квартири (т.1, а.с. 1-5).

А в апеляційній скарзі вона вже просить вказану компенсацію стягнути лише з неї, у розмірі 109 306 грн. не вказуючи для цього правових підстав (т.2, а.с.160-166).

Виходячи з вищевикладеного, та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що частка ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності на спірну квартиру не може бути розцінена як незначна, доводи апелянта про неможливість спільного володіння та користування цим приміщенням є недоведеними Крім того, припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на частину спірної квартири завдасть йому істотної шкоди, порушить принцип рівності прав співвласників, який забороняє обмеження прав одних співвласників за рахунок інших.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Продана Миколи Отарійовича залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13.11.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький