Справа № 369/1173/22
Провадження № 2/369/1269/23
РІШЕННЯ

Іменем України

30.01.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/1173/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року позивач звернулася до суду з даним позовом.

Свої вимоги мотивувала тим, що 09 грудня 2020 року нею було придбано частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого 09.12.2020 року ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 5617.

На момент посвідчення вищезазначеного договору, продавець ОСОБА_2 , не змогла надати нотаріусу довідку з сільради про те, що рішення сільради про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки (її частини) або про передачу її у власність не приймалися щодо продавця, у зв`язку з ліквідацією Києво-Святошинського району і передачею всіх права та печатки сільради в Боярську ОТГ.

Зі слів продавця було з`ясовано, що земельна ділянка, яка знаходиться під часткою даного житлового будинку не була оформлена у його власність (не була приватизована). Власник іншої частки житлового будинку, ОСОБА_4 , у власність земельну ділянку, яка знаходиться під іншою часткою житлового будинку не оформляв, оскільки його половина будинку згоріла і відновлювати її він не збирається.

Згодом при подальшій приватизації земельної ділянки, яка знаходиться під придбаної позивачем часткою будинку, позивачем було з`ясовано, що продавець, яка є спадкоємцем свого батька ОСОБА_5 , оформила у власність частину вказаного житлового будинку після нього у спадщину за законом, як єдина спадкоємиця і згодом продала його позивачу.

Продавцем, ОСОБА_2 та її померлим батьком було розпочато процес приватизації на цю ділянку і Малютянською сільською радою Київської області було винесене рішення № 33/217 від 03.10.2009 року «Про надання земельної ділянку у спільну сумісну власність гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ». Крім того, що земельної ділянки було розроблено технічну документацію і присвоєно кадастровий номер :01:005:5012, цільове призначення для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру № НВ-021 від 05.04.2021 року. Тобто, дана ділянка була повністю сформована як об`єкт, на якій розміщується частка житлового будинку. Але відповідач та її батько правовстановлюючий документ про право власності на цю земельну ділянку не отримали.

При подальших спробах оформити у власність дану земельну ділянку, як власник частки житлового будинку, позивачем було отримано відмову від Малютянської сільської ради, Боярської міської ради, оскільки відомості про право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та її батька містяться в Державному земельному кадастрі. Крім того, оформити у спадщину дану земельну ділянку відповідачем, також неможливо, оскільки дана земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності їй та її померлому батькові, таким чином частка померлого невизначена, і подальше оформлення спадщини по даній землі можливе тільки за рішенням суду.

Відповідачу належала особисто частка, а інша частка належала її батькові, єдиним спадкоємцем якого вона була, тобто фактично ОСОБА_2 належала ціла земельна ділянка. Крім того, при продажу належної ОСОБА_2 частки житлового будинку, ОСОБА_2 мала намір повністю продати та передати належну їй частку житлового будинку та земельну ділянку, на якій він розміщується.

З огляду на наведене, позивач, посилаючись на ст. 120, 125 Земельного кодексу України, просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0539 га, кадастровий номер :01:005:5012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.07.2022 року відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засіданні на 11.10.2022 року.

24.11.2022 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги позову підтримав, просив розглянути справи без участі позивача. Дана заява задоволена судом.

29.11.2021 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області від відповідача надійшла заява про визнання позову, згідно якої остання не заперечила проти задоволення позовних вимог, просила подальший розгляд справи проводити без її участі. Дана заява задоволена судом.

Ухвалою суду від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті на 30.01.2023 року.

У судове засідання 30.01.2023 сторони не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Враховуючи неявку у судове всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що за результатами підготовчого провадження є можливим ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначив позивач та встановлено судом, 09 грудня 2020 року нею було придбано частку житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого 09.12.2020 року ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого у реєстрі за № 5617.

На момент посвідчення вищезазначеного договору, продавець ОСОБА_2 , не змогла надати нотаріусу довідку з сільради про те, що рішення сільради про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки (її частини) або про передачу її у власність не приймалися щодо продавця, у зв`язку з ліквідацією Києво-Святошинського району і передачею всіх права та печатки сільради в Боярську ОТГ.

Зі слів продавця було з`ясовано, що земельна ділянка, яка знаходиться під часткою даного житлового будинку не була оформлена у його власність (не була приватизована). Власник іншої частки житлового будинку, ОСОБА_4 , у власність земельну ділянку, яка знаходиться під іншою часткою житлового будинку не оформляв, оскільки його половина будинку згоріла і відновлювати її він не збирається.

Згодом при подальшій приватизації земельної ділянки, яка знаходиться під придбаної позивачем часткою будинку, позивачем було з`ясовано, що продавець, яка є спадкоємцем свого батька ОСОБА_5 , оформила у власність частину вказаного житлового будинку після нього у спадщину за законом, як єдина спадкоємиця і згодом продала його позивачу.

Продавцем, ОСОБА_2 та її померлим батьком було розпочато процес приватизації на цю ділянку і Малютянською сільською радою Київської області було винесене рішення № 33/217 від 03.10.2009 року «Про надання земельної ділянку у спільну сумісну власність гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ». Крім того, що земельної ділянки було розроблено технічну документацію і присвоєно кадастровий номер :01:005:5012, цільове призначення для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру № НВ-021 від 05.04.2021 року. Тобто, дана ділянка була повністю сформована як об`єкт, на якій розміщується частка житлового будинку. Але відповідач та її батько правовстановлюючий документ про право власності на цю земельну ділянку не отримали.

При подальших спробах оформити у власність дану земельну ділянку, як власник частки житлового будинку, позивачем було отримано відмову від Малютянської сільської ради, Боярської міської ради, оскільки відомості про право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та її батька містяться в Державному земельному кадастрі. Крім того, оформити у спадщину дану земельну ділянку відповідачем, також неможливо, оскільки дана земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності їй та її померлому батькові, таким чином частка померлого невизначена, і подальше оформлення спадщини по даній землі можливе тільки за рішенням суду.

Відповідачу належала особисто частка, а інша частка належала її батькові, єдиним спадкоємцем якого вона була, тобто фактично ОСОБА_2 належала ціла земельна ділянка. Крім того, при продажу належної ОСОБА_2 частки житлового будинку, ОСОБА_2 мала намір повністю продати та передати належну їй частку житлового будинку та земельну ділянку, на якій він розміщується.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Згідно правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 року у справі № 318/1274/18 Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них.

Враховуючи вищевикладене, визнання позовних вимог відповідачем в порядку ст. 206 ЦПК України, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0539 га, кадастровий номер :01:005:5012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 13, 49, 206, 247, 258, 263, 267, 273, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,0539 га, кадастровий номер :01:005:5012, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 30.01.2023 року.

Суддя А.В. Янченко