РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року

м. Рівне

Справа № 572/211/20

Провадження № 22-ц/4815/889/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Штогрін В.С. на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року, ухвалене в складі судді Слободянюка Б.К., повний текст рішення складено 20 липня 2021 року у справі № 572/211/20,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 2004 року вона перебувала в близьких стосунках із ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , біологічним батьком якого є ОСОБА_2 , однак, він відмовився подати в орган РАЦС заяву про реєстрацію батьківства. Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до статті 135 Сімейного кодексу України з її слів.

Зазначає, що ОСОБА_3 є спільним сином сторін на даний час він проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні.

З огляду на вказане ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 та стягнути з нього на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. починаючи з часу пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття та стягнути судові витрати.

Рішенням Сарненського міськрайонного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено.

Визнано ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ) батьком ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 ), матір`ю якого є ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_2 ).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , в твердій грошовій сумі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.01.2020 року та до досягнення останнім повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Вказує, що єдиним доказом при вирішені спору про визнання батьківства є висновок судового-генетичної експертизи. А тому клопоче про призначення апеляційним судом судової молекулярно-генетичної експертизи.

Суд залишив поза увагою той факт, що відповідач був повідомлений про проведення експертизи лише один раз та з об`єктивних причин не зміг з`явитися до експертної установи для відібрання генетичних зразків.

Судом першої інстанції при визначені розміру аліментів не було досліджено доходи відповідача, наявність на його утримані інших двох неповнолітніх дітей, наявність чи відсутність в нього рухомого та/або нерухомого майна, яке б могло б забезпечити його доходом.

Відзив до апеляційного суду не подано.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_3 ., що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Тутовицькою сільською радою 10 травня 2005 року.

Матір`ю дитини є ОСОБА_1 , а батька вказано, як « ОСОБА_4 , громадянин України». Відомості про батька записані за заявою матері згідно з частиною першою статті 135 СК України.

Суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від проведення судово-генетичної експертизи у даній справі.

ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Суди встановили, що відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це.

Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок про застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Європейський суд з прав людини вказував, що необхідність захисту третіх осіб може виключати можливість змусити їх пройти будь-яке медичне обстеження, а саме ДНК-тест. Зокрема, якщо третьою особою є дитина (див., зокрема: MIKULIC v. CROATIA, № 53176/99, § 64, ЄСПЛ, 07 лютого 2002 року, BAGNIEWSKI v. POLAND, № 28475/14, § 54, ЄСПЛ, 31 травня 2018 року).

У розглядуваній справі суд першої інстанції призначив судову генетичну експертизу ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 22 липня 2020 року (а.с. 30).

Установлено, що телефонограмою від 16 грудня 2020 року відповідача повідомлено про наявність в суді цивільної справи щодо визнання його батьківства та призначення судової медико-генетичної експертизи (а.с. 41).

28 грудня 2020 року ухвала Сарненського районного суду Рівненської області від 22 липня 2020 року була повернута експертом до суду без виконання, оскільки ОСОБА_2 на відбір біологічних зразків не з`явився.

Оцінивши процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_2 , місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що він навмисно ухилився від проведення судової генетичної експертизи, яка призначалася для вирішення питання наявності кровного споріднення між ним та ОСОБА_3 .

Наведене узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 грудня 2021 року у справі № 683/1732/17 (провадження № 61-15821св21), від 24 листопада 2021 року у справі № 761/27802/19 (провадження № 61-11578св21), від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19 (провадження № 61-5424св21).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач не міг не усвідомлювати значення висновку експерта у справі та неможливість проведення експертизи без його безпосередньої участі.

В поданому апеляційному суду клопотанні про призначення генетичної експертизи відповідач та його представник не довів об`єктивних причин які б перешкодили йому взяти участь у проведенні призначеної районним судом експертизи.

Передбаченим статтею 106 ЦПК України правом подати до суду висновок експерта складений на власне замовлення, ОСОБА_2 не скористався.

Враховуючи наведене, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що ухилення відповідача від проведення судової-генетичної експертизи, дає суду підстави для застосування частини першої статті 109 ЦПК України та встановлення факту наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною, адже бездіяльність відповідача унеможливила проведення експертизи та надала суду право визнати факт, який відповідач заперечує.

Крім того, визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, урахувавши матеріальний стан сторін, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі 3000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи з 24.01.2020 року та до досягнення останнім повноліття.

Відповідач не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині не заслуговують на увагу.

При цьому суд апеляційний інстанції звертає увагу заявника на те, що законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Штогрін В.С. залишити без задоволення.

Заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2023 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.