Справа № 307/2301/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.

з участю секретаря Чичкало М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 18 травня 2023 року (у складі судді Бряник М.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання права власності на частину нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у липні 2022 р.

Просила визнати за нею право на частину спільної сумісної власності житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 46,7 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без виділення частки.

На обґрунтування позовних вимог указала, що з 24 липня 2014 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який у книзі реєстрації шлюбів було зареєстровано за актовим записом № 99. Рішенням Тячівського районного суду від 14.04.2021 р. указаний шлюб було розірвано.

За період перебування із відповідачем у шлюбі ними за спільні кошти було набуто нерухоме майно та в будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , було добудовано коридор із кімнатою, викопаний колодязь. Також ними було придбано корову, свиней, курей і качок, придбано холодильник, газову пічку та кухонний куток. Позивач зазначає, що працювала листоношею у с. Грушево та на заробітках у Чехії, зароблені кошти витрачала на їх із відповідачем прожиток і придбання майна.

Надавши відповідачу кошти на виготовлення правовстановлюючих документів, право власності на земельну ділянку та розташований на ній спірний житловий будинок, відповідач зареєстрував такі одноособово лише за собою.

Зазначає, що відповідно до характеристики будинку, господарських будівель і споруд, виготовленої Тячівським РПТІ, інвентаризаційна вартість спірного нерухомого майна складає 85653 грн. У зв`язку з тим, що шлюбного договору між позивачем і відповідачем не укладалося, вважає, що житловий будинок із надвірними спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між колишнім подружжям.

Рішенням Тячівського районного суду від 18 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що належними та допустимими доказами, а саме актом обстеження матеріально-побутових умов, позивачем було доведено обґрунтованість своїх позовних вимог. Також судом першої інстанції не надано належної правової оцінки свідченням відповідача.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи.

11 жовтня 2023 р. від адвоката Лозана Б.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що під час розгляду справи відповідачем визнано позов та подано до суду заяву про затвердження мирової угоди від 28 листопада 2022 р., укладеної із позивачем, що свідчить про відсутність спору між сторонами.

Ухвалою Тячівського районного суду від 28.12.2022 р. відмовлено у затвердженні мирової угоди з тих підстав, що така суперечить закону та порушує права третіх осіб.

Фактично із наведених обставин справи вбачається, що між сторонами відсутній цивільно-правовий спір, а звернення до суду позивача та визнання цього позову відповідачем обумовлене бажанням у такий непередбачений законом спосіб, поза вирішенням наявності прав у колишньої дружини відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, набути право власності на 1/2 частину цього будинку, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір.

Відтак, маючи відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України право на захист порушеного права чи інтересу, матеріально правова вимога про визнання права власності на частину нерухомого майна, повинна бути пред`явлена не тільки до ОСОБА_2 , а й до ОСОБА_3 , у період перебування у шлюбі з якою було зведено спірний об`єкт нерухомого майна.

До того ж, відповідно до ст. 328 ЦК України, особи вправі набути право власності на підставах, що не заборонені законом, і згідно зі ст. 392 ЦК України можуть звертатись до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Між тим, із поданого позову судом не встановлено, що відповідачем оспорюється право власності позивача, як і втрати позивачем документа, який засвідчує право власності, що є передумовою застосування до правовідносин ст. 392 ЦК України.

Таким чином, не порушуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, не вдаючись у встановлення обставин, щодо наявності чи відсутності у третіх осіб прав на нерухоме майно, яке є предметом позову, суд приходить до висновку, що прийняття заяви про визнання позову відповідачем суперечить вимогам Закону та в силу положень ст. 60 СК України може порушити права залученої судом до участі у справі третьої особи ОСОБА_3 .

При цьому судом враховано, що тягар доведення позову лежить саме на позивачі та неявка в судове засідання третьої особи та визнання позову відповідачем, не може слугувати самостійною підставою для задоволення позову. У тому числі позивачем і її представником під час розгляду справи не доведено обставин істотного покращення майна у період перебування у шлюбі з відповідачем та за їх спільні сімейні кошти.

Усні твердження позивача під час розгляду справи про проведення нею поточних ремонтів будинку, облаштування сходів, дворових доріжок та зведення без дозвільних документів коридору та однієї кімнати літньої кухні, не є належним і допустимим доказом та самі по собі не можуть підтверджувати обставини, які в силу положень ч.2 ст. 77 ЦПК України входять до предмету доказування у даній справі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки такі відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану 24 липня 2014 р. за актовим записом № 99, що стверджується копією свідоцтва про шлюб виданого 24.07.2014 р. (а.с.6).

Указаний шлюб рішенням Тячівського районного суду від 14.04.2021 р. у цивільній справі № 307/1735/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , було розірвано (а.с.7).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 37894711 від 22.05.2015 р. і свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 від 22.05.2015 р. убачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:003:0203 площею 0,07 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.10,13).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 38228744 від 28.05.2015 р. і свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 38227766 від 28.05.2015 р. убачається, що право приватної власності на житловий будинок загальною площею 46,7 кв. м, житловою площею 19,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в цілому зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.12, 14).

Державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем була проведена у період його перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 .

Як убачається із довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Грушівською сільською радою за № 316 від 08.09.2020 р., позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованою у спірному житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Із актів обстеження матеріально побутових умов, складених депутатом Тересвянської селищної ради Варгою В. убачається, що позивач ОСОБА_1 проживала разом із відповідачем ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 дев`ять років. Із цих актів також убачається, що за вказаний період спільного проживання сторони вели спільне господарство та до будинку прибудували добудову коридор, кімнату кухню (а.с.10).

Разом із тим, із долученого до матеріалів справи технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , та характеристики будинку вбачається, що спірний житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований у 1991 році. Інвентаризаційна вартість цього будинку становить 85653 грн. (а.с.16).

Під час розгляду справи також встановлено, що станом на рік забудови, відповідач перебував у шлюбі, укладеному 21.11.1974 р. із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканкою с. Грушово, та зареєстрованому Грушівською сільською радою за актовим записом № 61 (а.с.59, 60).

Рішенням Тячівського районного суду від 12.07.2011 р. у цивільній справі № 2-1101/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 вказаний шлюб розірвано (а.с.61).

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи, період укладення сторонами шлюбу та період забудови спірного об`єкта нерухомого майна та набуття цього майна у власність, як до 01 січня 2004 року, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України, так і за нормами СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтями 22, 23, 28 КпШС України, статтею 16 Закону України «Про власність», статтями 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час проведення забудови) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18) зазначено, що: «у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості та це є її процесуальним обов`язком.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається із матеріалів справи, між сторонами відсутній спір, оскільки відповідач подав заяву про визнання позову (а.с.48), також сторонам була подана заява про укладення мирової угоди (а.с.38, 39), однак суд відмовив у затвердженні такої (а.с.45), оскільки спірний житловий будинок, який є предметом позову та мирової угоди, побудований у період перебування відповідача у шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 . Відтак, умови мирової угоди стосуються її прав та обов`язків, в зв`язку з чим визнання поданої судом мирової угоди суперечитиме закону та порушить права, свободи чи інтереси іншої особи.

Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні, сам відповідач сприймає цю угоду як таку, що має зовнішні ознаки договору довічного утримання, що випливає з його пояснень під час підготовчого засідання. Відтак, сприйняття відповідачем дійсної суті та правової природи мирової угоди, не дивлячись на роз`яснення судом наслідків затвердження такої, є помилковим. Відтак, затвердження поданої сторонами мирової угоди, порушуватиме права та обов`язки відповідача.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем і її представником, під час розгляду справи не доведено обставин істотного покращення майна у період перебування у шлюбі з відповідачем та за їх спільні сімейні кошти.

Доводи апеляційної скарги, які в основному зводяться до того, що саме актом обстеження матеріально-побутових умов позивачем доводяться підстави заявленого позову, не заслуговують на увагу, оскільки це не той доказ, який може підтвердити, що за час спільного проживання сторін ними до будинку, що розташований по АДРЕСА_1 було добудовано коридор із кімнатою, викопаний колодязь для питної води.

Також позивачем не доведено, на яку саме конкретну суму її особистих грошових коштів, було покращено спірний житловий будинок, який був набутий відповідачем до шлюбу з позивачем, під час шлюбу із третьою особою.

Саме ці докази мають суттєве значення для правильного вирішення спору, тим паче, за умови визнання відповідачем позову, про будь-який спір у цьому випадку мови не йде.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина перша статті 410 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Тячівського районного суду від 18 травня 2023 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 р.

Судді