КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/9656/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулова А.А., постановлену в м. Київ 30 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нелін Сергій Олександрович про визнання заповіту недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати недійсним заповіт, складений 10 квітня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Неліним С.О., за яким ОСОБА_4 все своє майно заповідав ОСОБА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України за заявою позивача.

28 квітня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Вказувала на те, що 16 березня 2023 року нею подавалось клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому зазначено про укладений відповідачем та адвокатським об`єднанням «Територія права» договір про надання правової допомоги № 33 від 30 жовтня 2020 року, а також про те, що остаточний розрахунок вартості правничої допомоги буде наданий до закінчення судових дебатів або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду. Але в ухвалі від 24 квітня 2023 року про залишення позову без розгляду судом не було вирішено питання про судові витрати в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Так, на виконання умов договору за результатами наданих послуг правової допомоги ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням підписані акти здачі-приймання виконаних робіт, відповідно до яких загальна сума вартості послуг адвокатського об`єднання в даній справі склала 88400 грн. Зазначала, що за клопотанням позивача ухвалою від 16 грудня 2021 року було призначено в справі проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, оплата за проведення якої була покладена на ОСОБА_3 , однак на неодноразові листи суду та експертної установи позивач не надала відповіді щодо неможливості оплати її проведення, в подальшому не з`явилася в жодне судове засідання і тільки в квітні 2023 року направила до суду заяву про залишення позову без розгляду, обґрунтовуючи її тим, що перебуває за кордоном, а також відсутністю коштів на оплату послуг адвоката та проведення експертизи, але будь-яких доказів на підтвердження цих обставин нею не надано, що свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами та необґрунтованість дій позивача.

На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст. 43, 133, 137, 141, 142 ЦПК України, просила ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 88400 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року заяву про ухвалення додаткового рішення частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрат на професійну правничу допомогу 30000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції в частині зменшення витрат на оплату правничої допомоги, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 88400 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ст. 137, 141 ЦПК України, посилалася на те, що стороною відповідача надавалися документи на підтвердження своїх доводів, вказаних у заяві про винесення додаткового рішення, також самими матеріалами справи підтверджується добросовісність та дотримання процесуальних прав та обов`язків з боку відповідача та її представників, при цьому провадження в справі було відкрито 16 березня 2021 року і розгляд справи тривав більше двох років.

Водночас, позивачем та її представником була допущена халатність при виконанні своїх процесуальних обов`язків, подавалася заява про відвід, в задоволенні якої було відмовлено, і не було забезпечено участь представника позивача в судових засіданнях після липня 2022 року, а також не проведено оплату експертизи, призначеної за клопотанням самої ОСОБА_3 . Будучи обізнаною про обов`язковість оплати експертизи, вона не повідомила суд або експерта про неможливість її оплати у вересні-листопаді 2022 року, і лише в квітні 2023 року надіслала відповідну заяву, в якій повідомила таку інформацію і просила залишити позов без розгляду, що вказує на недобросовісність позивача. Звертала увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України ОСОБА_3 не позбавлена можливості повторно звернутися з таким самим позовом до ОСОБА_1 .

Наголошувала, що заперечуючи проти клопотання відповідача про відшкодування витрат на правничу допомогу, яке подавалось до суду 16 березня 2023 року, позивач направила електронною поштою до суду свою заяву, в якій повідомила, що не має коштів, а тому просить відмовити в задоволенні цього клопотання, однак будь-яких доводів щодо неспівмірності витрат, а також доказів на підтвердження заперечень нею не було подано. Також в квітні 2023 року до суду першої інстанції надійшло клопотання позивача, в якому ОСОБА_3 просила залишити її позов без розгляду, обґрунтовуючи це своїм перебуванням за кордоном, втратою роботи та відсутністю коштів, однак будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин також не надала, оскільки сам по собі аусвайс (посвідчення особи) не підтверджує її постійне перебування на території Австрії, як і не забороняє перетинати кордон цієї країни та виїжджати до України. Проте суд першої інстанції, керуючись лише клопотання позивача без відповідного обґрунтування та доказів на його підтвердження, врахував прохання позивача та зменшив розмір витрат на правничу допомогу, чим порушив ст. 76, 77, 81, 137 ЦПК України.

Крім того, позивач ОСОБА_3 , не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що через війну та загрозу обстрілів вона на даний час перебуває за кордоном, втратила роботу, знаходиться в неоплачуваній відпустці з 15 лютого 2022 року, за кордоном не працює та проживає в соціальному житлі, не має змоги оплачувати послуги адвоката і не було змоги оплатити останню експертизу по справі через початок війни та фінансові проблеми, через відсутність доходу не було змоги приїжджати в судові засідання, і через те вона просила залишити позов без розгляду.

19 вересня 2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від позивача ОСОБА_3 , направлений з Австрійської Республіки засобами поштового зв`язку 05 вересня 2023 року з пропуском строку, встановленого судом, до 16 серпня 2023 року, та заявлено клопотання про поновлення цього строку, обґрунтоване тим, що позивач знаходиться за кордоном і не могла раніше подати цей відзив.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_3 отримала на електронну пошту 31 серпня 2023 року, при цьому докази отримання даних документів на поштову адресу відсутні.

Таким чином, оскільки наведені позивачем причини пропуску строку для подання відзиву на апеляційні скарги є обґрунтованими, апеляційний суд продовжує ОСОБА_3 строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на обставини, викладені в її апеляційній скарзі, а саме, що через війну та загрозу обстрілів вона на даний час перебуває за кордоном, втратила роботу, знаходиться в неоплачуваній відпустці з 15 лютого 2022 року, за кордоном не працює та проживає в соціальному житлі, не має змоги оплачувати послуги адвоката і не було змоги оплатити останню експертизу по справі через початок війни та фінансові проблеми, через відсутність доходу не було змоги приїжджати в судові засідання, і через те вона просила залишити позов без розгляду.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач просила апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, оскільки свою апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тими ж доводами, що і заяву, в якій заперечувала проти клопотання відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. Будь-яких доводів та доказів, в чому полягає незаконність і необґрунтованість додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року, позивачем в апеляційній скарзі не наведено. Позивач не навела доводів та доказів нерозумності витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для неї самої. Додані до апеляційної скарги документи не доводять такої неспівмірності і викликають питання до них. Щодо тверджень позивача про відсутність у неї коштів, то саме за клопотанням позивача була призначена експертиза в справі і ОСОБА_3 була обізнана про необхідність її оплати, чого зроблено не було. Зловживаючи своїми процесуальними правами, ігноруючи листи експерта та суду про необхідність оплати експертизи, які направлялись їй у вересні-листопаді 2022 року, позивач лише в березні 2023 року повідомила суд про неможливість оплати експертизи та відсутність у неї коштів.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з`явилася, направила клопотання про розгляд справи у її відсутності в зв`язку з перебуванням за кордоном, підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Танцюра К.Л. в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 просила відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нелін С.О. в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача і третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, та враховуючи подання позивачем клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим додаткове рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, в березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати недійсним заповіт, складений 10 квітня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Неліним С.О., за яким ОСОБА_4 все своє майно заповідав ОСОБА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року відкрито провадження в даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 24 травня 2021 року (а. с. 59 т. 1).

В підготовчому засіданні 24 травня 2021 року, 06 липня 2021 року, підготовчому та судовому засіданнях 20 вересня 2021 року брали участь позивач ОСОБА_3 , її представник ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_1 , її представники ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а. с. 165 т. 1, 123, 148 т. 2). Судове засідання, призначене на 20 вересня 2021 року, було відкладене на 13 жовтня 2021 року в зв`язку з розглядом іншої справи (а. с. 150 т. 2).

В судовому засіданні 13 жовтня 2021 року, проведеному за участі позивача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , були допитані свідки; для виклику решти свідків оголошено перерву до 16 грудня 2021 року (а. с. 157 т. 2).

В судовому засіданні 16 грудня 2021 року, проведеному за участі позивача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_5 , відповідача ОСОБА_1 , її представників ОСОБА_2 , ОСОБА_6 були допитані свідки та за клопотанням представника позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (а. с. 180а т. 2), проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи. Витрати по проведенню експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 , роз`яснивши їй в суді та її представнику про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Супровідним листом від 11 січня 2022 року справу направлено до Київського міського центру судово-психіатричної експертизи на адресу м. Київ вул.. Кирилівська 103-а (а. с. 180д т. 2).

Листом ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10 червня 2022 року матеріали справи повернуто до Шевченківського районного суду м. Києва із зазначенням, що ухвала суду не може бути виконана експертами інституту, оскільки цією ухвалою проведення експертизи доручено іншій установі (а. с. 181 т. 2).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року відновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 14 липня 2022 року (а. с. 183 т. 2).

В підготовчому засіданні 14 липня 2022 року за участю представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та представника відповідача ОСОБА_2 постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» (а. с. 189 - 190 т. 2). Витрати по проведенню експертизи покладено на позивача ОСОБА_3 , роз`яснивши їй в суді та її представнику про наслідки ухилення від участі в експертизі.

26 жовтня 2022 року, 13 грудня 2022 року до суду надійшли листи ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» про необхідність оплати експертизи в розмірі 36308 грн. (а. с. 192, 197 т. 2).

26 жовтня 2022 року та 14 грудня 2022 року судом направлено лист на поштову та електронну адресу ОСОБА_3 , а також складено телефонограму, відповідно до якої позивача повідомлено про необхідність виконання клопотання експерта про оплату проведення експертизи (а. с. 194 - 196, 199 - 201 т. 2).

Супровідним листом від 14 грудня 2022 року ухвалу про призначення експертизи повернуто до суду без виконання в зв`язку з неоплатою експертизи (а. с. 202 т. 2).

18 січня 2023 року до суду в електронній формі надійшов лист ОСОБА_3 , в якому позивач повідомляла, що через війну та загрозу життю вона залишила територію України і знаходиться в Республіці Австрія, її адвокат теж знаходиться за межами України, їй потрібен додатковий час, щоб укласти договір про надання правничої допомоги з адвокатом для представництва її інтересів в суді по даній справі, в зв`язку з чим просила відкласти розгляд справи (а. с. 204 т. 2).

Судове засідання, призначене на 31 січня 2023 року, в якому брала участь представник відповідача ОСОБА_2 , було відкладене для виклику позивача на 20 березня 2023 року (а. с. 208 т. 2).

16 березня 2023 року представником відповідача подано до суду клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, повідомлено, що фактичний розмір витрат на професійну правничу допомогу буде поданий до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а. с. 214 - 215 т. 2).

17 березня 2023 року до суду в електронній формі, а 05 квітня 2023 року - в письмовій формі надійшло клопотання ОСОБА_3 , в якому позивач просила відмовити в задоволенні клопотання про стягнення витрат адвоката, у зв`язку з тяжким матеріальним станом; через війну і нестачу коштів, вона не в змозі оплатити експертизу та оплачувати адвоката, оскільки втратила роботу і не має жодного заробітку (а. с. 218 т. 2, 3 т. 3).

Судове засідання, призначене на 20 березня 2023 року, в якому брала участь представник відповідача ОСОБА_2 , було відкладене для виклику позивача на 24 квітня 2023 року (а. с. 225 т. 2).

10 квітня 2023 року судом направлено лист на поштову та електронну адресу ОСОБА_3 , роз`яснено вимоги п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України про залишення позову без розгляду в зв`язку повторної неявки позивача в судове засідання (а. с. 4 т. 3).

14 квітня 2023 року від позивача ОСОБА_3 до суду надійшло направлене в електронній формі клопотання про залишення позову без розгляду в зв`язку з тяжким матеріальним становищем (а. с. 6 т. 3).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду (а. с. 16 т. 3).

28 квітня 2023 року представником відповідача подано до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якій представник відповідача, посилаючись на вимоги ст. 43, 133, 137 ЦПК України, ч. 5, 6 ст. 142, ч. 9 ст. 141 ЦПК України, просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 88400 грн.

До заяви додано копію договору про надання правової допомоги № 33 від 30 жовтня 2020 року, копії додаткових договорів №1 від 23 березня 2021 року, №2 від 25 жовтня 2021 року, №3 від 25 жовтня 2022 року, копії актів здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 31 березня 2021 року на суму 10300,00 грн., від 26 квітня 2021 року на суму 30300,00 грн., від 31 травня 2021 року на суму 16700,00 грн., від 30 червня 2021 року на суму 12350,00 грн., від 29 липня 2021 року на суму 18000,00 грн., від 30 вересня 2021 року на суму 6000,00 грн., від 25 жовтня 2021 року на суму 3500,00 грн., від 26 листопада 2021 року на суму 2500,00 грн., від 23 грудня 2021 року на суму 2700,00 грн., від 02 серпня 2022 року на суму 5700,00 грн., від 03 лютого 2023 року на суму 4200,00 грн., від 13 квітня 2023 року на суму 2700,00 грн., від 26 квітня 2023 року на суму 2700,00 грн., виписки по рахунку АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 21 - 65 т. 3).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_3 позивачем надано нові докази, а саме копію довідки ПрАТ «Наука-Спорт» від 21 серпня 2023 року про те, що ОСОБА_3 з 15 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, а з 01 березня 2023 року по 21 червня 2023 року - у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку з військовою агресією РФ проти України і виїздом за кордон; копію сторінок з паспорту громадянина України для виїзду за кордон з відміткою від 08 березня 2022 року в пункті пропуску Zosin.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом із тим, позивачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від неї, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не заявлено клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів, а доказ у вигляді довідки від 21 серпня 2023 року взагалі не існував на час ухвалення додаткового рішення, що оскаржується.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи додаткове рішення від 30 травня 2023 року, суд першої інстанції дослідив наявність або відсутність необґрунтованих дій позивача в справі, прийняв до уваги те, що провадження в справі відкрите 16 березня 2021 року, з моменту відкриття провадження у справі до залишення позову без розгляду відбулось 9 судових засідань, в кожне з яких сторона відповідача забезпечила явку свого представника; за клопотанням сторони позивача було призначено до ухвалами суду від 16 грудня 2021 року, 14 липня 2022 року, але остання відмовилась від її оплати; в матеріалах справи містяться відзив сторони відповідача, заперечення; у справі були допитані свідки сторін; позивач подала заяву про залишення позову без розгляду лише 11 квітня 2023 року, тобто з моменту відкриття провадження в справі минуло більш ніж два роки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що подання заяви про залишення позову без розгляду є свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити, і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а отже необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії. Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що не дотримуючись наміру досягнення головної мети судового розгляду - вирішення спору, позивач створила відповідачу умови, які призвели до укладення нею договору про надання правничої допомоги, витрачання власного часу та коштів, подання відзиву, заперечень, чим порушила охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, що дає підстави для вирішення питання про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Суд керувався положеннями ст. 133, 137, 141, 144, 259, 260, 270 ЦПК України, врахував складність справи, об`єм виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), взяв до уваги, що позов залишено без розгляду без винесення рішення по суті спору, врахував наявність клопотання позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, та визнав можливим стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Зазначене узгоджується із викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20), від 18 вересня 2023 року в справі № 711/64/23 (провадження № 61-8686св23); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17 (адміністративне провадження № К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18 (адміністративне провадження № К/9901/16400/19, № К9901/16405/19).

Порядок і підстави ухвалення додаткового рішення регламентовані ст. 270 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Порядок розподілу судових витрат між учасниками справи в цивільному процесі регламентовано статтями 141 - 142 ЦПК України, положення яких серед іншого передбачають можливість компенсації судових витрат у разі залишення позову без розгляду.

Зокрема частина п`ята статті 142 ЦПК України передбачає право відповідача у випадку залишення позову без розгляду заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок саме необґрунтованих дій позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Разом із тим апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про наявність необґрунтованих дій позивача в даній справі, з огляду на правові висновки Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2023 року в справі № 711/64/23 (провадження № 61-8686св23), згідно яких звернення позивача до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами, його дії, направлені на захист своїх прав, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою його обов`язок відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу. З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами.

Із матеріалів справи вбачається, що після пред`явлення позову позивач та її представник неодноразово брали участь в судових засіданнях, заявляли клопотання про витребування доказів та допит свідків, призначення експертизи, активно користуючись процесуальними правами та виконуючи процесуальні обов`язки, що виключає наявність свідомих недобросовісних дій позивача, які б свідчили про зловживання процесуальними правами, відтак висновки суду першої інстанції щодо недобросовісності дій ОСОБА_3 є передчасними та помилковими.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що неоплата позивачем експертизи, призначеної за її клопотанням, вартість проведення якої є значною і становить 36308 грн., та подальша неявка в судові засідання і незабезпечення явки представника, а також подання заяви про залишення позову без розгляду переконливо обґрунтовані зміною обставин, яку позивач не могла передбачити під час пред`явлення позову і на яку не могла вплинути, а саме повномасштабною збройною агресією рф проти України, що є загальновідомою обставиною, в зв`язку з чим ОСОБА_3 була вимушена виїхати за межі України, на підтвердження чого надала аусвайс (посвідчення особи), виданий компетентними органами Республіки Австрія, та втратила фінансову можливість підтримувати власний позов, про що нею повідомлено суд першої інстанції в заяві про залишення позову без розгляду.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд не може погодитися з доводами представника відповідача у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 про недоведеність вказаних обставин і про наявність необґрунтованих дій позивача.

За таких обставин додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на професійну правничу допомогу по суті, апеляційний суд виходить із того, що відповідачем не доведено підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу у разі залишення позову без розгляду, передбачених ч. 5 ст. 142 ЦПК України, а саме наявність необґрунтованих дій позивача.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про відсутність в клопотанні ОСОБА_3 про відмову в стягненні витрат на правничу допомогу доводів щодо неспівмірності витрат, а також доказів на підтвердження заперечень, та про безпідставність зменшення судом першої інстанції розміру витрат на правничу допомогу, чим, на думку відповідача, порушено ст. 76, 77, 81, 137 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду 08 листопада 2023 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилалася на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) та зазначала, що у випадку залишення позову без розгляду мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи в зв`язку зі зверненням з відповідним позовом та відкриттям провадження, і що в такому випадку в суду немає необхідності обґрунтувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала позов, оскільки така особа реалізує своє право на захист, однак самостійно прийняла рішення в межах принципу диспозитивності (п. 5 ч. 1 ст. 2, ст. 13 ЦПК України) про залишення позову без розгляду, усвідомлюючи наслідки такої дії. Отже, у разі залишення позову без розгляду за заявою позивача, рішення по суті спору за результатом розгляду позовної заяви не приймається, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття провадження у справі, понесли відповідні витрати, пов`язані з розглядом справи, оскільки у цьому випадку звернулися за правничою допомогою до адвоката, а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні позовної заяви.

Апеляційний суд не погоджується з даними аргументами, оскільки представником відповідача фактично спотворюється зміст вищевикладеної постанови Великої Палати Верховного Суду, у якій відповідні правові висновки зроблені стосовно випадку закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка подала апеляційну скаргу, від апеляції, а не в зв`язку з залишенням позову без розгляду, тобто висновки Великої Палати Верховного Суду зроблені щодо застосування іншої статті ЦПК України.

За таких обставин апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 - скасуванню відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвалене з невідповідністю висновків, викладених в додатковому рішенні, обставинам справи, та із порушенням норм процесуального права, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, як необґрунтованої та недоведеної.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду заява відповідача про ухвалення додаткового рішення залишається без задоволення, витрати на професійну правничу допомогу, понесені відповідачем в суді апеляційної інстанції, покладаються на неї в повному обсязі, в тому числі витрати за подання апеляційної скарги та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., про відшкодування яких відповідачем до апеляційного суду було подано заяву від 06 листопада 2023 року.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.