Номер провадження: 22-ц/813/1077/23
Справа № 522/2301/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хаджи І.Д.,

розглянувши в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі її представника адвоката Немерцалової Світлани Володимирівни, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2021 року, постановленої під головуванням судді Домусчі Л.В., про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , Одеської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

12.02.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2019 року до участі у справі залучений ОСОБА_5 (т.1, а.с.111-114).

В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2019 року Одеська міська рада (далі ОМР) заявила позов про визнання спадщини після смерті ОСОБА_6 , що складається з однокімнатної квартири, загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відумерлою;

про визнання недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 28.09.2018 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., зареєстрований в реєстрі за № 1804;

про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси, в особі ОМР, вищевказану квартиру;

про встановлення порядку і способу виконання судового рішення (т.1, а.с.184-193).

16.08.2019 року до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_2 про об`єднання вказаних позовів (т.1, а.с.163-164).

02 березня 2020 року до суду надійшло клопотання представника ОМР про залучення останньої до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору (т.1, а.с.178-181).

Протокольною ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 березня 2020 року, без виходу до нарадчої кімнати, до участі у справі залучена ОМР, а клопотання позивача про об`єднання позовів було залишено без розгляду (т.1, а.с.224-225).

Крім того, 22.06.2020 року до суду надійшло клопотання представника третьої особи - ОМР про об`єднання позовів (т.2, а.с.42-44).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2020 року у задоволенні клопотання представника третьої особи про об`єднання позовів по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_4 , ОМР, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом, витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено (т.1, а.с.61).

Оскаржуваною хвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду (т.2, а.с.205-209).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Немерцалова С.В. ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.225-231).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Хаджи І.Д. просить ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення (т.3, а.с.57-62).

Вирішуючи питання про слухання справи в режимі відеоконференції, за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хаджи І.Д., колегія суддів виходить із того, що за заявою представника відповідача (т.3, а.с. 214-216), ухвалою колегії суддів від 13.01.2023 року розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції (т.3, а.с.222-223), про що учасники справи були належним чином повідомлені (т.3, а.с.224-228), у тому числі відповідач ОСОБА_3 , в порядку ч. 1 ст. 131 ЦПК України, так як за зареєстрованим місцем проживання, відсутня (т.3, а.с.209).

Разом з тим, від представника ОСОБА_2 адвоката Немерцалової С.В. надійшла заява про відкладення розгляду справи (т.3, а.с. 212-213).

Інші учасники справи заяви про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав суду не надали.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Неявка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи викладене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше ніж півтора року (т.2, а.с. 241-242), колегія суддів вирішила слухати дану справу в режимі відеоконференції, у відсутність заявника апеляційної скарги та інших учасників справи, за участю відповідача ОСОБА_1 адвоката Хаджи І.Д.

Саме у зв`язку з викладеними обставинами в їх сукупності, а також у зв`язку з тим, що представник ОСОБА_2 адвокат Немерцалова С.В. не позбавлена можливості прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, про що раніше вона писала заяву (т.2, а.с. 171-174), та яка призначена ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 13.01.2023 року, колегія суддів залишила без задоволення її заяву про відкладення розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що така форма судового рішення є закінченням справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

В свою чергу, ч. 5 ст.223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, умовою для застосування ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.

Колегія суддів також зазначає, що у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує про безпідставність залишення її позову без розгляду, з посиланням не те, що у суду першої інстанції була можливість розглянути спір за відсутністю сторін. Однак, вказані доводи є неспроможними, так як у суду не було достатніх доказів для вирішення справи по суті, і у суду були всі підстави для залишення позовної заяви без розгляду, як того вимагають вищезазначені норми цивільно-процесуального законодавства.

Тобто, умовою для застосування ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ІІПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду. Залишення позовної заяви без розгляду з підстав, передбачених ч.5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, можливе виключно за наявності сукупності таких умов:

належне повідомлення позивача про дату, час і місце судового засідання;

відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності;

повторна неявка позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини такої неявки.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Немерцалова С.В. були двічі поспіль належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, заяви суду про розгляд справи за їх відсутності не надавали. При цьому представник позивача ОСОБА_2 адвокат Немерцалова С.В., рівно як і позивач ОСОБА_2 неодноразово подавали до суду заяви про відкладення розгляду справи (т.2, а.с.146, 179, 182, 189-190).

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, розгляд останньої був відкладений на 01.04.2021 року ще 16.02.2020 року (т.2, а.с.183), а тому у сторони позивача було достатньо часу для прийняття участі у справі 01.04.2021 року

Таким чином, зазначенні обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Немерцалова С.В. були належним чином та своєчасно повідомлені судом про призначення судового засідання як на 16 грудня 2020 року, так і на 01 квітня 2021 року, а тому повторне після відкладення розгляду справи неприбуття позивача (його представника) в судове засідання без надання заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також з огляду на те, що представник відповідача на розгляді справи по суті не наполягав, суд першої інстанції обгрунтовано залишив позовну заяву ОСОБА_2 у справі № 522/2301/19 без розгляду.

При цьому колегія суддів зазначає, що за змістом ч.5 ст. 223 ЦПК України розгляд справи в такому випадку є правом суду, а не обов`язком, а тому суд першої інстанції має право як розглянути справу по суті позовних вимог, так і залишити останню без розгляду.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18 (провадження № 11- 1179заі19).

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 направлені не лише на поновлення її суб`єктивних прав, але й на поновлення відносин в сфері правосуддя, адже позивач оскаржував дії відповідачів з підстав використання підробленого судового рішення, то колегія суддів зазначає, що дане питання не було встановлено судом першої інстанції і позивач ОСОБА_2 на обгрунтовувала свої позовні вимоги зазначеними обставинами.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що у своїй позовній заяві ОСОБА_2 просила:

визнати її спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначені обставини свідчать про те, що розглядаючи даний спір, суду необхідно було встановити право звернення ОСОБА_2 до суду з відповідною позовною заявою, тобто першочергово до предмету доказування в даному випадку відносився факт того, чи є ОСОБА_8 спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки за змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись саме на вказану норму права, позивач ОСОБА_2 просила визнати її спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за нею право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_1 .

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що посилання заявника апеляційної скарги на те, що неявка представника апелянта відбулася з поважних причин, про що було відомо суду, і цьому були надані відповідні докази, не є підставою для скасування законної ухвали суду, виходячи з наступного.

Суд дійшов правильного висновку про те, що представник позивача не з`явилася в судові засідання 16.12.2020 року та 01.04.2021 року, при цьому про розгляд справи була сповіщена належним чином та завчасно, двічі надавши заяви про відкладення розгляду справи з різних підстав, однак доказів поважності суду не надала.

Так, 15 грудня 2020 року (тобто за один день до судового засідання, на який воно було призначено у справі № 522/2301/19) від позивача ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи через хворобу, при цьому будь-яких доказів, які б слугували підтвердженням дійсності перенесеної хвороби апелянтом чи неможливості її за станом здоров`я бути присутньою у залі судових засідань, чи будь-яких інших даних, які б можна було вважати поважною причиною неявки останньої до суду, в матеріалах справи не міститься (т.2, а.с.179).

Крім того, того ж дня, представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Немерцаловою С.В. на електронну адресу суду надано заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням у м. Миколаїв для участі у слідчих діях (т.2, а.с.181-182).

У зв`язку з цим, Приморським районним судом м. Одеси розгляд справи № 522/2301/19 було відкладено на 01 квітня 2021 року.

Проте у судове засідання, призначене на 01 квітня 2021 року позивач ОСОБА_2 також не з`явилася. В свою чергу, представником позивача - адвокатом Немерцаловою С.В. на електронну адресу суду знову було надано заяву, в якій остання просила відкласти розгляд справи, у зв`язку з тим, що знаходиться на самоізоляції через контактування з особою, у якої виявлено та підтверджено коронавірусну інфекцію (т.2, а.с.188-190). При цьому, заяви про розгляд справи за відсутності позивача та її представника або заяви про проведення засідання в режимі відеоконференції суду надано не було.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, представником апелянта разом із заявою про відкладення розгляду справи від 31.03.2021 року, призначеної на 01.04.2021 року, були надані необхідні документи, що підтверджують наявність гострої респіраторної інфекції хвороби СОVІD-19 громадянина ОСОБА_9 , з яким контактувала представник апелянта (т.2, а.с.200). Однак ОСОБА_10 не надала суду доказів її контактування з ОСОБА_9 та взагалі, яке відношення ОСОБА_9 має до неї.

Посилання ОСОБА_11 на Рішення Вищої Ради Правосуддя № 2 за № 763/0/15-21 від 01.04.2021 року «Про надання уніфікованих рекомендацій для судів усіх інстанцій та юрисдикцій щодо безпечної роботи в умовах карантину», та п. 4 Уніфікованих рекомендацій для суддів щодо безпечної роботи в період карантину, в яких закріплено положення, відповідно до якого необхідно довести до відома учасників судових процесів можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами, то слід зазначити, що у Додатку № 1 до вищевказаного Рішення Вищої Ради Правосуддя №763/0/15-21 від 01.04.2021 року зазначено, що відкладення розгляду справи можливе лише у крайньому разі, лише коли його проведення з використанням електронних засобів зв`язку неможливе через процедурні та технічні причини.

Крім цього, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19)» від 18.06.2020 року № 731-IX був поновлений перебіг процесуальних строків, зупинених у зв`язку з карантинними обмеженнями.

Так, згідно ч. 2 даного Закону п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України викладено в такій редакції:

«3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Тобто, оскільки в умовах пандемії українські суди працюють незалежно від інстанції чи юрисдикції, ставлячи життя і здоров`я людини як найвищу соціальну цінність на перше місце, забезпечують і гарантують людям насамперед право на життя і здоров`я, а також право на захист - тобто право на справедливий суд, з урахуванням Конституції України, слід дійти висновку, що діяльність судів не може бути припинена навіть в умовах військового або надзвичайного стану, а тому в апелянта була можливість прийняти участь у судовому засіданні у справі № 522/2301/19, призначеному на 01.04.2021 року, однак вона цього не здійснила.

Більше того, Верховний Суд в своїх постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 22 травня 2019 у справі № 310/12817/13, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 07 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі № 522/22303/14-ц, від 11.03.2021 року у справі № 558/9/18, та від 21 вересня 2020 року у справі № 658/1141/18 виходив із того, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Поряд з цим, відповідно до ст. 43 та ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Учасники судового розгляду та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дії, які суперечать завданню цивільного судочинства. Суд відповідно до ч.ч. 3, 4 цієї ж статті зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасником судового розгляду. Ця норма закону повинна дисциплінувати позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулювати його належно користуватися як своїми процесуальними правами, так і процесуальними обов`язками.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

При цьому, законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився в судове засідання, незалежно від причин неявки так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти. Так, для відповідача - це є залишення заяви без розгляду з правом на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи, а для позивача - це право на повторне звернення до суду з тим самим позовом, що передбачено ч.5 ст. 142 та ч.2 ст.257 ЦПК України, відповідно.

Крім викладеного, колегія суддів зазначає, що у рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» роз`яснив, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

Рішеннями ЄСПЛ визначив, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що, якщо позивач два і більше разів не з`явився в судове засідання на судові виклики, не повідомив причин неявки й не висловив свою позицію щодо можливості розгляду справи без його участі, не постав перед судом і не переконав його у тому, що відповідач щодо нього чинив протиправно чи незаконно, то тоді такими діями він фактично сигналізує про своє нехтування спору.

У зв`язку з викладеними обставинами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оцінюючи характер процесу та його значення для позивача, слід врахувати, що, звернувшись до суду з позовом у лютому 2019 року, представник позивача не цікавиться станом розгляду справи, не з`являється у судові засідання, не надає докази причин поважності неявки, що свідчить про байдужість до руху справи та можливу неактуальність вирішення позовних вимог на теперішній час, а також враховується відсутність згоди сторони відповідачів на розгляд такої справи по суті.

Тобто, оскільки сторона позивача, будучи обізнаною про можливість розгляду справи без участі представника позивача, однак відповідну заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала, то суд дійшов правильного висновку про умисне затягування розгляду справи та позбавлення суду можливості постановити рішення по суті заявлених позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі її представника адвоката Немерцалової Світлани Володимирівни, залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2021 року про залишення без розгляду позовної заяви залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.01.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева