Дата документу 31.10.2023 Справа № 336/5397/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5397/20
Провадження №22-ц/807/63/23
Головуючий в 1-й інстанції Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,
секретарБєлова А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Валько Віталія Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що з вересня 2015 р. по жовтень 2016 р. вона та відповідач мали стосунки, проживали разом однією сім`єю. Від цих стосунків у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 . Донька була зареєстрована в органах ДРАЦС на підставі ч.1 ст.135 СК України. Відповідач є батьком дитини, але припинив надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на ст.ст.180-182, 191 СК України, позивач просила визнати ОСОБА_2 батьком ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання цього позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Валько Віталія Сергійовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачка наполягає на проведенні судово-генетичної експертизи, на стадії розгляду справи в суді першої інстанції нею було заявлено таке клопотання, яке вона підтримувала і підтримує наразі, вважає, що без проведення такого дослідження неможливо ухвалення законного рішення у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила ОСОБА_3 про що Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 27.01.2016 р. складено актовий запис № 103 (а.с.10).

В свідоцтві про народження ОСОБА_3 батьком зазначений ОСОБА_4 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України, відомості про батька дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , було внесено на підставі ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування позовних вимог позивач послалася на покази свідків, переписку в мережі Вайбер та фотокартки, зазначивши в процесі розгляду справи, що призначення судово-генетичної експертизи вважає недоцільним через відсутність відповідача на території України, таким чином твердження позивача про батьківство відповідача відносно малолітньої дитини належними та допустимими доказами не доведено, а покази свідків не є належним засобом доказування у даній справі.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Положеннями статей 125, 126, 135 СК України врегульовано питання про визначення походження дитини якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у справі про визнання батьківства можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. За загальним правилом визнання батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для визнання батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц, провадження № 61-6030св18.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_1 послалася на покази свідків, переписку в мережі Вайбер та фотокартки.

Так, допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 надала свідчення, що є тіткою ОСОБА_1 , позивач та відповідач мешкали разом до народження дитини, ОСОБА_2 забирав доньку з пологового будинку, і, після народження дитини, приблизно один рік сторони мешкали сім`єю разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_6 в суді пояснила, що є подругою ОСОБА_1 . Сторони мешкали разом до народження доньки в квартирі, розташованій в будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 забирав ОСОБА_1 з пологового будинку, визнавав своє батьківство відносно ОСОБА_7 , піклувався про неї.

Що стосується переписки у месенджері «Вайбер», то не дивлячись на те, що переписка ведеться позивачем із контактом « ІНФОРМАЦІЯ_4 », який не є стороною у справі, тематика переписки пов`язана із батьківством, щодо дитини на ім`я ОСОБА_8 , та щодо належного матеріального забезпечення вказаної дитини, що збігається із доводами викладеними у позові.

На фотокартках наданих позивачем зображений чоловік, який за посиланням позивачки є ОСОБА_2 , позивачка і маленька дівчинка ОСОБА_3 . Вказані особи зображені разом на відпочинку та на прогулянках.

Судом першої інстанції зазначено, що позивачка не наполягала на проведені судово-генетичної експертизи, між тим в апеляційні справі скаржниця зазначила, що клопотання про проведення такої експертизи нею було заявлено при подачі позову і від такого клопотання вона не відмовлялась.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, клопотання ОСОБА_1 в особі представника адвоката Валько Віталія Сергійовича про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів, судову молекулярно-генетичну експертизи, проведення якої доручено експертам Запорізького Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. На вирішення експертизи поставлено наступне питання: чи є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 ?

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2023 року, зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом із дитиною - ОСОБА_3 прибути до Запорізького НДЕКЦ МВС в будь-який час з понеділка до п`ятниці (режим роботи: пн.-чт. 08.00.-17.00., пт. 08.00.-15.45., обідня перерва 12.00.-12.45.) для надання біологічних зразків. Проінформовано ОСОБА_1 про вартість проведення експертизи із наданням реквізитів для її сплати.

Згідно повідомлення експерта від 11 вересня 2023 року, проведення експертизи є неможливим, оскільки біологічні зразки відповідних осіб та документ, що засвідчує сплату повної вартості проведення експертизи не були надані.

Представник позивача в судовому засідання пояснив, що оплата експертизи не була проведена у зв`язку із відсутністю відповідача, а без наявності біологічних зразків імовірного батька, за наявності зразків матері та дитини, проведення такої експертизи не можливо.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (стаття 109 ЦПК України).

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 523/4928/17(провадження № 61-2989св22).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач до експертної установи для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи не з`явився, що унеможливило її проведення.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Відповідач ОСОБА_2 ухилився від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення істини у справі, оскільки нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про встановлення батьківства.

Побідні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 644/9720/16-ц (провадження № 61-3950св20).

Враховуючи доводи позивача, покази свідків, досліджені фотокартки та переписку в месенджері, факт відсутності заперечень на позов та ухилення відповідача від проведення експертизи у справі, позивачем надано належні та допустимі докази, які у своїй сукупності надають можливість визнати ОСОБА_2 батьком малолітньої ОСОБА_9 .

Також важливим є те, що, визнання ОСОБА_2 батьком малолітньої дитини ОСОБА_9 , відповідає якнайкращім інтересам малолітньої дитини, щодо визначення її походження та відповідної участі обох батьків у вихованні та утриманні.

Щодо вимог про стягнення аліментів.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

Положеннями частини третьої статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Враховуючи, що ОСОБА_2 визнано батьком дитини ОСОБА_9 , відтак згідно зі статтею 180 СК України він зобов`язаний утримувати її до досягнення нею повноліття.

Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд апеляційної інстанції ураховує матеріальний стан сторін, потребу дитини в матеріальному забезпечені з боку обох батьків, працездатний вік відповідача, відсутність заперечень, щодо стягнення аліментів. Колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_2 не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі, при цьому законодавство України дає право батькам згодом змінити встановлений розмір аліментів в сторону його збільшення або зменшення у зв`язку зі зміною матеріального становища, сімейного стану, стану здоров`я платника або одержувача аліментів чи за наявності інших життєвих ситуацій.

Враховуючи, викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Валько Віталія Сергійовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року у цій справі скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства та стягнення аліментів задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітків (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.09.2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 840,80 грн., і за подання апеляційної скарги у розмірі 1261,30 грн., а всього 2102,10 грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на користь держави 840,80грн. - витрати по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 3 листопада 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

Е.А. Онищенко