Номер провадження: 22-ц/813/6856/23
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
09.10.2023 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Хангельдян К.С.,
учасники справи:
відповідачі - ОСОБА_2 , Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
Короткий зміст позовних вимог
Поміж належними земельними ділянками та будинками розміщується проїзд загального користування з АДРЕСА_1 до земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що відноситься до земель м. Одеси. Вказаний проїзд тривалий час перекритий воротами, які зачинені на замок, та використовуються виключно відповідачем.
Позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, загального користування (проїзд) за адресою: АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт та приведення земельної ділянки загального користування (проїзд), у попередній стан; зобов`язати Одеську міську раду усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, загального користування (проїзд) за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт привести земельну ділянку загального користування (проїзд) у попередній стан.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 03 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Зобов`язав ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, загального користування (проїзд) за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт та приведення земельної ділянки загального користування (проїзд), у попередній стан. У задоволенні позову в іншій частині - відмовив.
Суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач не набула права користування земельною ділянкою/проїздом площею 261 кв.м, після смерті ОСОБА_4 , саме за заявою якою за домоволодінням АДРЕСА_1 залишено право тимчасового користування, оскільки відповідно до ЦК Української РСР, чинного на час правовідносин перехід права як постійного, так і тимчасового користування земельною ділянкою від спадкодавця до спадкоємця не передбачено.
Суд першої інстанції виходив з того, що фактично земельна ділянка, при в`їзді на яку встановлені спірні ворота є проходом, проїздом між будинками та до будинку, належними на праві власності різним особам - суміжним землевласникам, зокрема як позивачу, так і відповідачу, а також ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до Одеської міської ради Департаменту муніципальної безпеки, суд першої інстанції врахував, що спірні ворота встановлені саме ОСОБА_7 , яка також має ключі від цих воріт, тому не вбачав правових підстав для покладення на Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради обов`язку щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою загального.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.07.2023 року ОСОБА_1 , Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, проте відзивів не надходило.
Копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги отримана ОСОБА_1 08.08.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Копію ухвали про відкриття провадження скаржник отримала 24.07.2023 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_2 брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судову повістку отримав 11.09.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Департамент муніципальної безпеки Одеської міської ради про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної безпеки Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не оскаржується, тому рішення суду в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24 жовтня 2008 року.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Суворівської районної ради народних депутатів від 23.06.1988 року № 304/6 затверджено акт комісії про прийом до експлуатації домоволодіння АДРЕСА_1 від ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 , та визнано за нею право приватної власності. Закріплено за домоволодінням земельну ділянку площею 600 кв.м. Залишок земельної ділянки площею 117 кв.м залишено у тимчасове користування.
Рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної ради народний депутатів від 20.11.1992 року № 2554 «Про самовільні будови в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_10 » залишено ОСОБА_10 з правом особистої власності гараж та кімнату, збільшену на 6,2 кв.м в буд. АДРЕСА_1 ; залишок земельної ділянки, проїзд, площею 261 кв.м залишено за домоволодінням у тимчасове користування.

У справі ніким не оспорюється, що за життя попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_10 були встановлені спірні ворота.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.08.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3225, на підставі заповіту, посвідченого Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 02 жовтня 2002 року за № 7857, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з житлового будинку під АДРЕСА_1 , який складається з однієї кам`яної будівлі та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м.

У відповідача відсутні інші можливості прямого проходу до належного їй будинку, ніж через земельну ділянку площею 261 кв.м, яка зазначена у рішенні Виконавчого комітету Суворовської районної ради народний депутатів від 20.11.1992 року № 2554 «Про самовільні будови в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_10 », та надавалась у тимчасове користування ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування земельної ділянки від 28 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В..

На підставі вказаного договору, оформлений державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 915267 від 28 серпня 2006 року, площею 0,1000 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :19:007:0041.

Зазначені обставини свідчать про те, що спірні ворота були встановлені до набуття 28 березня 2006 року ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснено поділ належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :19:007:0041, внаслідок чого утворилося дві земельної ділянки: одна площею 0,0318 га, кадастровий номер :19:007:0062, інша площею 0,0682 га, кадастровий номер :19:007:0063, дата державної реєстрації 13.04.2018 року.

У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає у з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 715/2316/18 (провадження № 61-3755св20) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Звертаючись до суду позивач, посилаючись на положення зокрема ст. 391 ЦК України вважає, що встановлення ОСОБА_2 воріт порушує права ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які не мають проходу до вул. Наклонна, що чинить останнім перешкоди у користуванні земельними ділянками.

Апеляційний суд зазначає, що норма матеріального права визначена ст. 391 ЦК України визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із положеннями статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Листом від 26.05.2017 № 01-26/614 Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив ОСОБА_2 , що відповідно до п. 2 рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 20.11.3992 № 2554, надлишок земельної ділянки (проїзд) площею 261 кв.м., залишено за домоволодінням у тимчасове користування.

Листом від 19.09.2017 № 01-26/1099 Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив ОСОБА_2 про проведення комісійного обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та про складений за його результатом Акт комісійного огляду земельної ділянки від 15.09.2017.

Згідно Акту комісійного огляду земельної ділянки від 15.09.2017 року, складеного комісією Відділу самоврядного контролю за використанням і охороною земель та дотриманням земельного законодавства Управління земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради: проведене обстеження земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За результатом обстеження встановлено, що на земельній ділянці орієнтованою площею 890 кв.м., яка знаходиться у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , розташована житлова будівля. Зазначена земельна ділянка, включно з проїздом, зазначена у технічному паспорті на житловий будинок від 18.05.2017р., реєстр. № 205-108-20947. Також встановлено, що земельна ділянка (проїзд) площею 261 кв.м. знаходиться у користуванні зазначеного домоволодіння на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної народних депутатів від 20.11.1992р. №2554. Свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 надано письмові пояснення, що металеві ворота на в`їзді до домоволодіння встановлені багато років. Візуально ворота розташовані у межах земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні Коротінських. Комісія не знайшла порушень в діях ОСОБА_2 .

Листом Суворовської районної адміністрації від 04.10.2017 року №К-2349, на адресу ОСОБА_11 , за результатом дослідження встановлено відсутність самовільного захвату земельної ділянки, що служить проходом до домоволодіння, тим самим підтверджено законне право користування ОСОБА_2 , земельною ділянкою орієнтованою площею 890 кв.м., що включає проїзд. Рекомендовано належним чином оформити земельну ділянку домоволодіння з виносом меж в натурі та реєстрацією прав власності.

Листом від 12.10.2017 року №38-К-5945 Одеський міський голова повідомив народному депутату Власенку С.В., що за результатами обстеження встановлена відсутність самовільного зайняття земельної ділянки, яка є проходом (проїздом) до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим підтверджено законне право користування ОСОБА_2 , яка є власницею домоволодіння за вказаною адресою, земельною ділянкою орієнтованою площею 890 кв.м., включаючи проїзд.

Листом від 12.10.2017 року №К-2465 в.о. голови Суворовської районної адміністрації повідомив ОСОБА_11 , що спільною комісією здійснено обстеження земельної ділянки, за наслідком якої підтверджено законне право користування ОСОБА_2 , яка є власницею домоволодіння за вказаною адресою, земельною ділянкою орієнтованою площею 890 кв.м., включаючи проїзд.

Листом від 05.07.2018 року №К-1224 В.о. голови Суворовської районної адміністрації від 06.07.2018 року № 397р ОСОБА_16 , щодо відміни рішень виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 23.06.2018 року № 304/6 та від 20.11.1992 року №2554, повідомлено ОСОБА_3 наступне:

-відповідно до наданої інформації від Юридичного департаменту Одеської міської ради, за результатами проведення правової експертизи на відповідність вимогам чинного законодавства, проект рішення Одеської міської ради «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено без врахування проїзду загального користування;

-надлишок земельної ділянки (проїзд) на теперішній час залишився земельною ділянкою (проїздом) загального користування власників земельних ділянок по АДРЕСА_2 , враховуючи інформацію Юридичного департаменту Одеської міської ради, рішення Одеської міської ради №6489-VI від 25.03.2015 року «Про затвердження Генерального плану м. Одеси», рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів ід 23.06.2018р. № 304/6 та від 20.11.1992р. №2554.

Листом від 29.08.2018 року №К-1533 Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради повідомила ОСОБА_2 , за результатами обстеження та заходів з`ясувального характеру райадміністрацією, у межах наданих повноважень, що не зафіксовано порушень вимог законодавства за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав доказів того, що спірна земельна ділянка, є сформованою і віднесена до земель загального користування у визначеному законом порядку.

Як вже зазначалось позивачу на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер: :19:007:0041 площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування земельної ділянки від 28 березня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В.

Зазначена земельна ділянка межує безпосередньо з дорогою по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :19:007:0041 площею 0,1000 га, внаслідок чого утворилось дві земельні ділянки: кадастровий номер :19:007:0063, площею 0,0682 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та кадастровий номер :19:007:0062, площею 0,0318 га, які належить на праві власності позивачу.

Отже, земельна ділянка кадастровий номер :19:007:0062, площею 0,0318 га має спільну межу з земельною ділянкою кадастровий номер :19:007:0063, площею 0,0682 га з однієї сторони та межує безпосередньо з дорогою по вул. Наклонна з іншої сторони.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем належними доказами не доведено порушення його прав, а саме яким чином утруднений прохід та в`їзд до земельних ділянок належних позивачу з боку відповідача внаслідок встановлення воріт за життя попереднього власника домоволодіння АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 і до набуття 28.03.2006 року ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, за умови наявності у позивача окремого виходу до дороги вул. Наклонна м. Одеса.

Колегія суддів зазначає, що земельна ділянка позивача безпосередньо межує з АДРЕСА_1 , на відміну від земельної ділянки відповідача прохід від якої до вул. Наклонна можливий виключно через існуючий прохід, який надавався саме для доступу до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Також сторонами не заперечувалось, що у період з 2006 року по 2017 рік між сторонами спорів щодо земельної ділянки - проїзду не було, заперечень щодо наявності воріт у власників суміжних земельних ділянок не виникало.

Посилання позивача на порушення права користування ОСОБА_3 своєю земельною ділянкою не береться апеляційним судом до уваги, оскільки позивачем не надано доказів на представництво інтересів ОСОБА_3 .

Посилання суду на постанову Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 285/3671/19 є помилковим, оскільки ухвалено за інших фактичних обставин, натомість у даній справі позивачем не доведено порушення своїх прав щодо встановлення воріт.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт та приведення земельної ділянки у попередній стан, стягнення судового збору слід скасувати та ухвалити по справі в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Щодо судових витрат

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 1261,20 грн, що підтверджується квитанцією № від 11.07.2023 року.

Враховуючи, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 травня 2023 року в оскаржуваній частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт та приведення земельної ділянки у попередній стан, стягнення судового збору скасувати та в цій частини ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом демонтажу самочинно збудованих воріт та приведення земельної ділянки у попередній стан відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 судовий збір у розмірі 1261,20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко