Справа № 156/115/22 Головуючий у 1 інстанції: Федечко М. О.
Провадження № 22-ц/802/1128/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Володимирського району Волинської області про стягнення шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2023 року,

В СТ А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 27 лютого 2019 року він звернувся із письмовою заявою в Павлівську сільську раду про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,95 га, розташованої в с. Жашковичі Іваничівського (тепер Володимир- Волинського) району Волинської області в його приватну власність, так як даною земельною ділянкою постійно користується, добросовісно обробляючи її з 1996 року. Отримавши відмову в наданні дозволу на розробку технічної документації, оскаржив дане рішення до адміністративного суду.

Позивач вказує, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року, яке набрало законної сили, визнано протиправним та скасовано рішення Павлівської сільської ради від 19.07.2019 року № 23/5 про відмову в наданні йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 1,95 га у власність, а також зобов`язано сільську раду повторно розглянути на засіданні чергової сесії його заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

05 грудня 2019 року на сесії Павлівської сільської ради було повторно розглянуто його заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,95 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Павлівської сільської ради Іваничівського району. Однак, відповідач не врахував висновків суду стосовно наявності підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою і рішення з цього питання відповідачем не було прийнято, про що йому була надана відповідь 19 грудня 2019 року. Тобто, вважає, що рішення суду фактично виконано не було.

З урахуванням того, що його заява фактично не була вирішена, а висновки суду проігноровані, позивач повторно звернувся до Волинського окружного адміністративного суду, який у рішенні від 08.05.2020 року зобов`язав Павлівську сільську раду надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,95 га у власність за межами населених пунктів Павлівської сільської ради Іваничівського району.

Вказує, що 27.10.2020 за наслідками розгляду апеляційної скарги рішення Волинського окружного адміністративного суду набрало законної сили, про що відповідачу було відомо.

Позивач зазначає, що саме з 28.03.2019 року почалася незаконна та протиправна діяльність Павлівської сільської ради.

16.12.2020 року він звернувся до Іваничівського районного ВДВС ЗМУЮ. Постановою головного державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 63996775. За невиконання без поважних причин рішення суду сільською радою постановами від 17.02.2021 та від 19.03.2021 накладалися штрафи в розмірі 5 100 грн та 10 200,00 грн, які відповідач сплатив на користь держави, однак рішення Волинського окружного адміністративного суду в його користь так і не виконав.

Також зазначає, що 20.05.2021 року Іваничівським районним ВДВС ЗМУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником (відповідачем) кримінального правопорушення, за яким на час подання позову проводиться досудове розслідування, однак Павлівська сільська рада ігнорує та надалі не виконує рішення суду.

Позивач покликається на те, що неправомірні дії Павлівської сільської ради з 28.03.2019 року завдали та по даний час продовжують завдавати йому майнової та моральної шкоди. Майнова шкода полягає у витратах на лікування, що було спричинене неправомірними діями відповідача, витратах, пов`язаних з поданням та розглядом Павлівською сільською радою заяв позивача, що не дали результату, витратах за платне користування земельною ділянкою на умовах оренди замість витрат на сплату земельного податку, які він поніс би у разі набуття права власності на земельну ділянку (безоплатної приватизації).

За період з лютого 2019 року по грудень 2021 року загальна сума витрат на купівлю ліків становила 3871,23 грн, витрати для написання заяв, заперечень до Павлівської сільської ради становили 735,00 грн, що включає витрати на папір, чорнило та тонер до принтера, за період з 2019 по 2021 року сума сплаченої орендної плати становить 6435,00 грн, однак сума земельного податку становила би 1092,60 грн. Вважає, що внаслідок різниці з оплати орендної плати та земельного податку він поніс зайві витрати в розмірі 5342,40 грн.

Психологічне напруження, розчарування, негативні емоції та незручності, що виникли внаслідок порушення органом місцевого самоврядування його прав через невиконання рішення суду заподіяли йому моральної шкоди.

Моральна шкода полягає в тому, що за весь час спорів щодо даної земельної ділянки він перебував в емоційній напрузі, що супроводжувалося постійним хвилюванням, стресом, страхом, неспокоєм на душі, відчуттям, що його позбавлять земельної ділянки. До відмови сільською радою він не мав проблем із здоров`ям, однак, починаючи з 2019 року почав періодично звертатися до лікаря. Вказує, що від нервового стресу в нього розвинулася гіпертонічна хвороба з кризовими перебігами, що потребує щоденного прийняття лікарських засобів.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути на його користь з Павлівської сільської ради шкоду в сумі 184 289,52 грн, з якої 174 341,00 грн моральної шкоди та 9 948,52 грн на відшкодування майнової шкоди, а також просив судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Павліської сільської ради на його користь моральну шкоду, заподіяну незаконною бездіяльністю органу місцевого самоврядування, в розмірі 5000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Павлівської сільської ради в дохід держави судовий збір в розмірі 49,73 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Покликався на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд не в повній мірі взяв до уваги обгрунтування ним позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, а тому дійшов хибного висновку про розмір стягнутої шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Павлівська сільська рада вважає оскаржуване судове рішення законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними та необгрунтованими, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення залишити без змін, покликаючись на те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції про задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме неправомірність дій (бездіяльності) Павлівської сільської ради, яка полягає в тривалому невиконанні рішення суду, завдало ОСОБА_1 моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, психологічному напруженні, приниженні, та доведена в суді, повинна бути відшкодована адекватною сумою компенсації моральних страждань в розмірі 5000 гривень, враховуючи, що відповідачем частково здійснювались заходи щодо виконання рішення суду, а також принцип розумності та справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення відповідає наведеним критеріям законності та обгрунтованості, виходячи з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Як убачається з матеріалів справи, судом встановлено, що відповідно до рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 року, позов ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради щодо визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Павлівської сільської ради від 19.07.2019 року за № 23/5. Зобов`язано Павлівську сільську раду повторно розглянути на засіданні чергової сесії ради заяву ОСОБА_1 від 27.02.2019 року про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,95 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Павлівської сільської ради, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині рішення (а.с. 16-20).

Як видно зі змісту рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 року, позов ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та зобов`язано Павлівську сільську раду надати дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1,95 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області (а.с 21-24).

Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.10.2020 року апеляційну скаргу Павлівської сільської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08.05.2020 року залишено без задоволення, а рішення суду - без змін (а.с. 25-30).

Постановою головного державного виконавця Іваничівського районного ВДВС ЗМУЮ (м. Львів) за виконавчим листом № 140/2442/20 від 15.12.2020 року про зобов`язання вчинити дії 28.12.2020 відкрите виконавче провадження № 63996775 (а.с. 31).

Відповідно до постанови від 17.02.2021 про накладення штрафу в межах ВП № 63996775 начальником Іваничівського районного ВДВС ЗМУЮ (м. Львів) на Павлівську сільську раду накладено штраф на користь держави в розмірі 5 100,00 грн за невиконання без поважних причин боржником рішення у встановлений законодавством строк (а.с. 32).

Постановою начальника Іваничівського районного ВДВС ЗМУЮ (м. Львів) від 10.03.2021 на Павлівську сільську раду накладено штраф у розмірі 10 200,00 грн у ВП № 63996775 за повторне невиконання без поважних причин боржником рішення у встановлений законодавством строк (а.с. 33).

Начальником Іваничівського районного ВДВС ЗМУЮ (м. Львів) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 20.05.2021 року, якою встановлено, що на розгляд четвертої та п`ятої чергових сесій Павлівської сільської ради винесено проект рішення «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», проект даного рішення не прийнято у зв`язку з відсутністю більшості голосів депутатів від загального складу та постановлено надіслати органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення (а.с. 34).

Згідно з копією із Витягу з ЄРДР за № 0000318 від 26.05.2021 року відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с. 35).

Як убачається з рішень сесії Павлівської сільської ради, за період з лютого 2019 року по листопад 2021 року рішення щодо ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства 19.04.2019, 22.12.2020, 20.01.2021, 04.03.2021, 02.04.2021 відповідачем не прийнято (а.с. 36).

З копії довідки № 1515/01-06-2-2.1 від 06.12.2021 року та медичної карти амбулаторного хворого № 40 ОСОБА_1 , виданої КНП «Іваничівський центр первинної медико-санітарної допомоги», встановлено, що позивач дійсно хворіє та знаходиться на «Д» обліку в сімейного лікаря, постійно отримує амбулаторне лікування. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я звертався до сімейного лікаря 23.12.2019, 05.04.2020, 02.04.2021, 26.05.2021 з діагнозами: Гіпертонічна хвороба ІІ ст. ССР 3 СНо. Кризовий період та Гострий бронхіт, видавався лист непрацездатності з 02.04.2021 по 09.04.2021 (а.с. 38-42).

Позивачем додано копії платіжних документів на придбання ліків на загальну суму 3 871,12 грн, а також витрат на канцтовари в сумі 735,00 грн (а.с. 43-50).

Відповідно до копій квитанцій, наданих суду ОСОБА_1 , він сплатив за 2019 рік 1755 грн за оренду землі 1,95 га, за 2020 рік - 1755 грн, за 2021 рік - 2925 грн (а.с. 51-52).

Зі змісту рішень Павлівської сільської ради та ставок земельного податку видно,що станом на 2019, 2020, 2021 роки було вирішено встановити плату за землю у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку (а.с. 53-63).

Відповідно до ст.12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, пояснень учасників справи встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди бездіяльністю відповідача щодо тривалого невиконаня рішення суду на його користь.

Разом з тим, суд, оцінивши надані позивачем докази, співставивши періоди, на які посилається позивач, не знайшов в обґрунтуванні зазначених доводів підтвердження про набуття позивачем гіпертонічної хвороби саме через невиконання відповідачем - Павлівською сільською радою, рішень Волинського окружного адміністративного суду, як і причинно-наслідковий зв`язок, що саме рішення Павлівської сільської ради щодо розгляду його заяви про отримання дозволу на розроблення проекту замлеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,95 га було підставою захворювання ОСОБА_1 , оскільки у вказаний період у житті позивача відбувалися й інші події, які самостійно чи в сукупності могли призвести до появи такого захворювання.

Також суд зазначив, що у позові ОСОБА_1 вказав про витрати грошових коштів на канцтовари в сумі 735,00 грн, однак суд погодився з позицією відповідача, що самі по собі товарні чеки не підтверджують факту, що дійсно позивачем ці товари придбавалися саме для подання заяв відповідачу, оскільки він не позбавлений права витратити їх на будь-які інші потреби, а тому відмовив у цій частині вимог.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення витрат позивача на платне користування земельною ділянкою на умовах оренди замість витрат на сплату земельного податку, які би позивач поніс у разі набуття права власності на земельну ділянку (безоплатної приватизації), суд правильно послався на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 380/624/16-ц, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку, однак отримання такого дозволу не гарантує особі набуття такого права, оскільки дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, сам по собі дозвіл не означає набуття права власності на земельну ділянку та підтвердження того, що в подальшому заявник отримає ділянку у власність, а тому вимоги позивача у цій частині теж вважав необгрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права та встановленим судом обставинам справи.

Разом з тим, колегією суддів не беруться до уваги доводи апеляційної скарги в частині незгоди позивача з розміром відшкодуваної моральної шкоди.

Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Судом першої інстанції правильно наведено правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Отже, враховуючи норми ч. 2 ст. 13 Закону "Про судоустрій і статус суддів", що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, суд першої інстанції правильно встановив факт порушення прав позивача та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 15.08.2019 у справі №823/782/16, вказавши, що тривалий нерозгляд заяви позивача, ненадання по ній чіткої та зрозумілої, обґрунтованої та вичерпаної відповіді, що зумовило необхідність неодноразового звернення до судів, виконавчої служби, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, у тому числі права на інформацію, завдало моральної шкоди.

Також Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17 зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Таким чином, інші доводи позивача, наведені ним в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 19 вересня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді