УХВАЛА

10 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 755/18435/20

провадження № 61-15895ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що є він є особою з інвалідністю І групи, категорії А, з ураженням опорно-рухового апарату.

05 грудня 2017 року звернувся з офіційною заявою до Уповноваженого президента України по правам людей з інвалідністю, де однією з вимог було прохання щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих у місті Києві, однак суб`єктом владних повноважень проігноровано прохання щодо створення такої служби.

05 грудня 2017 року звернувся з офіційною заявою до голови Київської міської державної адміністрації Кличка В. В., де однією з вимог було створення служби по перевезення лежачих хворих у місті Києві, так як це є обов`язком органів місцевого самоврядування, однак ці вимоги також проігноровані.

Вказував, що неодноразово звертався до служби 15-51 щодо мобільності лежачих хворих, на що отримував відповіді, що положенням про виділення транспортних послуг мешканцям міста Києва, які потребують перевезень спеціалізованими автомобілями, не передбачено перевезення лежачих хворих.

Вважав, що органи місцевого самоврядування суттєво обмежили можливість задовольняти потреби, права та свободи людей з інвалідністю які прикуті до ліжка.

26 травня 2020 року надіслав заяву до Департаменту соціальної політики в місті Києва, яке є органом виконавчої влади місцевого самоврядування, до функцій якого входить забезпечення реалізації державної соціальної політики у місті Києві у сфері соціального захисту населення, з вимогою створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі.

У серпні 2020 року отримав лист-відповідь від Департаменту соціальної політики в місті Києві від 06 серпня 2020 року за № 051/Р-7094-005/1, в якому зазначено, що транспортні послуги надаються відповідно до Положення про виділення надання транспортних послуг, затвердженого наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 30 грудня 2016 року № 348. Також вказано що спецтранспорт для перевезення лежачих хворих не пристосований, тому положенням вказана послуга не передбачена.

Зазначав, що через бездіяльність органів місцевої влади він, який є людиною з тяжкою формою інвалідності, не може звернутися до медичних закладів, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватися у санаторно-оздоровчих та лікувально-профілактичних закладах, це призводить до погіршення загального стану, неотримання своєчасної медичної допомоги та до сильних запалень і нелюдських страждань. Крім того, він не може відвідувати культурно-масові та спортивні заходи, що позбавляє його можливості духовно відпочити,

Крім того, вважав, що такою бездіяльністю йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях.

Враховуючи викладене, просив суд зобов`язати Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі; стягнути з Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на свою користь 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Департамент соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вирішити питання щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі. Стягнуто з Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за рахунок місцевого бюджету Київської міської ради на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди змінено, виклавши, його резолютивну частину в редакції цієї постанови. Стягнуто з місцевого бюджету Територіальної громади м. Києва (Київської міської ради) на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У інший частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 залишено без змін.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що порушення прав позивача, внаслідок відсутності у місті Києві служби по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі відповідають встановленим обставинам справи. Позивачу, як особі з інвалідністю (лежачому хворому), можливостей щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами не створено. Позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань», крім того, він є особою з інвалідністю І групи, лежачим хворим, а не створення умов для переміщення/транспортування такої категорії осіб створює перешкоди щодо реалізації такою особою низки прав та гарантій.

07 листопада 2023 року Київська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. На сторінках 2, 3 касаційної скарги перелічує підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, однак не конкретизує з якої/яких саме підстави/підстав подається касаційна скарга. Вказує, зокрема, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази.

Формальне посилання у касаційній скарзі як на підстави касаційного оскарження судових рішень на пункти 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України без їх обґрунтування, а також посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Крім того, наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (якщо суд не дослідив зібрані у справі докази), може бути підставою для скасування судових рішень лише за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак