Постанова

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

справа № 128/846/22

провадження № 61-11252св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявниця - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Фанда О. А. від 20 травня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М., від 23 серпня

2022 року.

Зміст заявлених вимог та їх обґрунтування

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців відносно свого племінника ОСОБА_2 , заборонивши останньому перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , з постраждалою особою ОСОБА_1 , заборонивши ОСОБА_2 наближатися на сто метрів до місця постійного проживання ОСОБА_1 .

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є власницею 13/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником 12/25 часток житлового будинку за вищезазначеною адресою є її племінник ОСОБА_2 .

Також у їх спільній власності перебуває земельна ділянка загальною площею 0,1336 га, кадастровий номер :02:008:0124, на якій розміщений вказаний житловий будинок з господарськими будівлями.

Заявниця посилалася на те, що після набуття у власність частини будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 систематично вчиняє по відношенні до неї домашнє насильство психологічного характеру, погрожує спричинити їй, її доньці та онучці тілесні ушкодження, залякує, ображає, принижує, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, чинить перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою.

Крім того, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду з приводу виділення часток житлового будинку та земельної ділянки в натурі, не вчинивши жодних дій щодо досудового врегулювання спору.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила задовольнити її заяву та видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 .

Стислий виклад позицій інших учасників справи

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_1 , посилаючись на їх безпідставність. Зазначав, що з 2020 року він разом зі своєю родиною проживає у будинку АДРЕСА_1 . На підґрунті спорів щодо права власності та користування земельною ділянкою ОСОБА_1 систематично провокує конфлікти. Житловий будинок, співвласниками якого вони є, за своїми технічними характеристиками розділений на дві окремі квартири, які не з`єднані між собою спільними приміщеннями. Усі контакти між ними відбуваються лише на подвір`ї домоволодіння. З метою припинення психологічного та морального тиску зі сторони заявниці, що виражається у постійних безпідставних викликах поліції та соціальних служб, він намагався знайти компроміс та завершити тривалий спір щодо користування подвір`ям, пропонував вирішити це питання шляхом виділу часток будинку та подвір`я в окремі одиниці, що надало б змогу огородити подвір`я та відокремитися. Однак, в досудовому порядку вирішити спір не вдалося, внаслідок чого він був змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Зазначав, що протокол про адміністративне правопорушення та терміновий обмежувальний припис були складені виключно зі слів заявниці, без відібрання його пояснень, а докази щодо стану здоров`я ОСОБА_1 не підтверджують факту вчинення ним психологічного насильства.

Також зосереджував увагу суду на тому, що у разі видачі обмежувального припису він буде позбавлений доступу до єдиного житла та буде розлучений зі своєю сім`єю, що вважав непропорційним заходом.

Основний зміст та мотиви судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня

2022 року, залишеним без змін постановлю Вінницького апеляційного суду

від 23 серпня 2022 року, заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із недоведеності заявлених вимог, відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто з боку ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Узагальнені доводи касаційної скарги

11 листопада 2022 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, ухвалити нове судове рішення по задоволення її заяви про видачу обмежувального припису.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявниця зазначила неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 19 травня 2020 року у справі

№ 404/5203/19, від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19, від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України). Заявниця посилається також на те, що суди першої та апеляційної інстанції не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_2 чинить систематичне психологічне насильство (постійні образи, погрози спричинення тілесних ушкоджень, залякування, приниження, вживання нецензурних висловів, перешкоджання у користуванні власністю та спільною земельною ділянкою), при цьому у матеріалах справи достатньо, на її думку, доказів, які підтверджують зазначене. Вважає, що неодноразові виклики поліції та складання відповідних протоколів про адміністративне правопорушення щодо вчинення домашнього насильства, винесення щодо ОСОБА_2 термінового заборонного припису беззаперечно свідчить про вчинення останнім домашнього насильства відносно неї та членів її родини.

Зосереджує увагу на тому, що вона є жертвою домашнього насильства зі сторони ОСОБА_3 та потребує захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі № 128/846/22.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. Продовжено до 03 січня 2023 року представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_4 строк на подання відзиву на касаційну скаргу

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, такими, що не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій. Посилається на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо виділу в натурі часток у житловому будинку та земельній ділянці, на якій він розташований. Заявниця не погодилась вирішити зазначений спір у досудовому порядку, більш того систематично виступає ініціатором конфліктних ситуацій, а всі її звернення до правоохоронних органів виявились безпідставними. Зосереджує увагу на тому, що ОСОБА_2 з сім`єю з вересня 2022 року фактично не проживає у спірному будинку, приїздить лише на вихідних, що унеможливлює контакти з заявницею на час перегляду справи в суді касаційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради 30 травня 2007 року, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 75685640, ОСОБА_1 є власницею 13/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .

Іншим співвласником 12/25 часток житлового будинку за вищезазначеною адресою є її племінник ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування частини будинку від 23 січня 2020 року.

Земельна ділянка загальною площею 0,1336 га, кадастровий номер :02:008:0124, на якій розміщений вказаний житловий будинок з господарськими будівлями, перебуває у спільній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не можуть дійти згоди щодо порядку користування нею.

В провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа № 128/2735/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ часток спільного житлового будинку та земельної ділянки в натурі.

Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника

від 05 квітня 2022 року, складеного відносно ОСОБА_2 , зі слів заявниці

04 квітня 2022 року ОСОБА_2 о 21:55 годині за місцем спільного проживання погрожував та ображав заявницю. ОСОБА_2 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою три доби з 15:00 год 05 квітня по 15:00 год 08 квітня 2022 року.

Свідок ОСОБА_5 , яка є донькою заявниці, у суді першої інстанції повідомила, що між заявницею та ОСОБА_2 склалися неприязні стосунки через спори щодо користування спільною земельною ділянкою. Свідок пояснила, що ОСОБА_2 не хоче укладати мирову угоду у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 про виділ в натурі частини житлового будинку та земельної ділянки. Висловлюється на адресу заявниці нецензурною лайкою, паркує авто на спільній земельній ділянці таким чином, щоб заявниці чинити перешкоди в користуванні своєю частиною земельної ділянки.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Основним правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно із пунктом 3 частини першої статті 1 якого домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 зазначеного вище Закону).

До спеціальних заходів протидії домашньому насильству належать такі: терміновий заборонний припис стосовно кривдника, обмежувальний припис стосовно кривдника (пункти 1, 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункти 4-6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких є заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду

від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20,

від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, які б могли свідчити про вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , у їх сукупності, оцінивши можливі ризики застосування психологічного чи фізичного насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги щодо належності й достатності доказів вчинення

ОСОБА_2 домашнього насильства є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Колегія суддів звертає увагу на те, що у касаційній скарзі заявниця зосереджує увагу на вчиненні ОСОБА_2 відносно неї саме психологічного насильства, посилаючись, зокрема, на постійні образи і створення їй перешкод у користуванні її власністю та спільною земельною ділянкою. При оцінці зазначених доводів колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що неприязні стосунки між заявницею та ОСОБА_2 виникли саме через відсутність взаємопорозуміння в питанні користування спільною земельною ділянкою. Спір за позовом ОСОБА_2 (як особи, яка звернулася до суду за захистом своїх прав) до ОСОБА_1 про виділ часток у натурі перебуває на розгляді суду (справа № 128/2735/20), а тому встановлення ОСОБА_2 , як законному власнику частини будинку та земельної ділянки, заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , із встановленням заборони наближатися на сто метрів до указаного місця проживання (яке є також місцем проживання заінтересованої особи та членів його сім`ї), не можуть бути визнані обґрунтованими за обставин цієї справи.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, їх правовою кваліфікацією та з урахуванням встановлених фактичних обставин та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства у майбутньому, дійшли загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для видачі обмежувального припису.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій в оскарженій частині.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 20 травня

2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня

2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович