КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №756/8420/22 Головуючий у 1 інстанції: Белоконна І.В.

Провадження №22-ц/824/11915/2023 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

07 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Раковець Ольги Олегівни подану в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 11 серпня 2016 року вона придбала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі фактично проживають та зареєстровані з 10.04.2018 відповідач ОСОБА_1 (сестра позивача) та з 12.04.2018 відповідач ОСОБА_2 (племінниця позивача та донька відповідача ОСОБА_1 ).

Позивач має намір переїхати на постійне місце проживання до своєї квартири, у зв`язку з чим неодноразово зверталась до відповідачів з проханням про виселення з належної їй квартири та зняття з реєстрації. Відповідачі відмовляються добровільно звільнити житло, тим самим створюють перешкоди у здійсненні права власності позивачу.

Позивачу також відомо, що відповідачі забезпечені житлом, яке складається з 3-х кімнат, загальною площею 82,1 кв.м., в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Це житло було надано сім`ї у складі чотирьох осіб, серед яких є відповідачі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із зазначеної квартири.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 750 гривень 00 копійок та судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 750 гривень 00 копійок та судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 21 червня 2023 року адвокат Раковець О.О. - представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Просила скасувати рішення Оболонськогорайонного суду м. Києва від 04 травня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що суд першої інстанції не врахував та не надав оцінки тому, що у кінці 2016 року між ОСОБА_1 , членами її сім`ї, ОСОБА_3 та їх батьками: ОСОБА_4 (рідна мати для Позивача та Відповідача), ОСОБА_5 (рідний батько ОСОБА_3 та вітчим Відповідача ОСОБА_1 ) існувала домовленість про те, що сім`я ОСОБА_6 звільняє квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка залишається у користуванні батьків, та переїжджають у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було оформлено на ОСОБА_3 , а через три роки повинно було бути переоформлене на відповідачів.

Підтвердженням зазначених домовленостей є нотаріально посвідчена довіреність від 20.02.2017 видана ОСОБА_3 ОСОБА_1 , якою ОСОБА_1 була уповноважена на управління, користування, розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Існування таких домовленостей також підтверджується тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та члени їх сім`ї в повній мірі та за власні кошти в період 2016-2017 pp. здійснювали капітальний ремонт даної квартири для подальшого в ній проживання, так як стан придбаної квартири унеможливлював нормальне та комфортне проживання у ній.

ОСОБА_3 жодної участі й матеріальної, в здійсненні ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не брала, ремонтними роботами не цікавилась.

Після зробленого ремонту, сім`я Дячишиних - Відповідач ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_7 (з яким вона розлучилась у лютому 2022 року), та їх діти ОСОБА_2 та ОСОБА_8 вселились в квартиру та почали там проживати. У сім`ї ОСОБА_6 центр життя та зв`язків за 6 років проживання у даній квартирі, у даному районі закріпився саме за цим місцем проживання.

В квартирі проживає відповідач з доньками та з молодшою донькою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка ходить до школи, має довчитись в 10-11 класах, та зміна місця проживання якої повністю порушить її режим життя. Про виселення ОСОБА_8 позивач не заявив позовних вимог, задля уникнення необхідності залучення до розгляду справи органів опіки та піклування.

На дотримання досягнутих домовленостей, 10.04.2018 року за згодою ОСОБА_3 , у квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які фактично там і проживали і мали надалі проживати, що підтверджується копією листа відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної в мсті Києві державної адміністрації від 06.02.2023 року.

Відповідачі повністю підтримували належний стан квартири, утримували її та сплачували всі обов`язкові комунальні платежі, в т.ч. в ЖБК «Оболонь-5», що підтверджується довідками ЖБК «Оболонь-5», витягом з протоколу № 05 від 23.05.2017 та платіжні квитанції.

Зазначила, що в період часу з 2017 року по 2023 рік, ОСОБА_3 не зверталась ні в усній ні в письмовій формі до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з повідомленнями про намір повернутись в Україну, проживати у квартирі, з будь-якими претензіями щодо їх проживання у квартирі, пропозицією вирішити питання спільного проживання, чи вимогою звільнити таку квартиру.

Посилалась на те, що у власності, володінні чи користуванні відповідачів немає жодного іншого житла для проживання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

21 серпня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив адвоката Сергієнко Ніни Олександрівни - представника ОСОБА_3 , в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник апелянтів Раковець О.О., - в судовому засіданні підтримала апеляційну та просила її задовольнити, рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Апелянти - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - в судовому засіданні підтримали апеляційну та просили її задовольнити, рішення першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Представник позивача ОСОБА_9 , - в судовому засіданні заперечувала що задоволення апеляційної скаргу та просила відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи по суті, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 11 серпня 2016 року придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 71 кв. м., житловою площею 40,80 кв. м. на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. під реєстровим № 7481.

20 лютого 2017 року позивач видала ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на право управління, користування, розпорядження належною позивачу квартирою. Строк дії довіреності 5 років. Станом на момент звернення до суду строк дії довіреності закінчився.

У спірній квартирі проживали та були зареєстровані на підставі довіреності виданої ОСОБА_3 , з 10.04.2018 ОСОБА_1 , сестра позивача, та з 12.04.2018 ОСОБА_2 , племінниця позивача, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 84045101 від 06.09.2022.

14 листопада 2017 року, розпорядженням № 671 Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією було надано сім'ї Дячишиних у складі 4-х осіб ОСОБА_7 - батько, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , окрему трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

При вирішенні питання щодо приватизації квартири, відповідачем ОСОБА_1 добровільно обрано порядок реєстрації права власності на 1/2 частину квартири виключно тільки на доньку ОСОБА_8 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову посилаючись на те, що позивач є одноособовим власником квартири, у якій були зареєстровані відповідачі, на підставі довіреності, що перешкоджає власнику у повноцінному користуванні та володінні своїм майном.

Відповідачі не є співвласниками спірної квартири, а їх проживання у спірній квартирі є перешкодою позивачу у володінні та користуванні спірною квартирою.

Право користування та проживання відповідачам було надано в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 яка була надана їм державою.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Оболонського районного суду м. Києва не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЕСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та с необхідним у демократичному суспільстві.

Для вирішення питання щодо виселення, необхідно встановити: чи проживають та/ користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Такі висновки суду висловив Верховний суд й у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/175/17.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційного провадження, колегія суддів перевірила висновки суду про наявність підстав для виселення відповідачів із спірної квартири на предмет пропорційності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами і прийшла до наступного.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі зареєструвались та проживали в спірній квартирі на підставі виданої 20.02.2017, ОСОБА_3 ОСОБА_1 довіреності на право управління, користування і розпорядження спірною квартирою, без права відчуження належного ОСОБА_3 будь якого майна. Довіреність видана строком на п`ять років до 20.02.22.

Згідно з розпорядженнямОболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 14 листопада 2017 року за № 671, відповідачі разом з іншими членами їх сім'ї з 4-х осіб: чоловіка ОСОБА_7 , дружини ОСОБА_1 , доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_8 отримали у користування надано окрему трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 101-841/02 від 30.01.2023 встановлено, що 21.06.2018 до ЦНАПу ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_1 , як матір`ю неповнолітньої ОСОБА_8 , була подана заява про передачу в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_2 , на підставі чого 27.06.2018 було видано свідоцтво про право власності на вказане житло в рівних долях на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , законним представником якої є відповідач ОСОБА_1 .

При подачі заяви про передачу у приватну спільну часткову власність згаданої квартири, відповідачем ОСОБА_1 добровільно обрано порядок реєстрації права власності на 1/2 частину квартири виключно на доньку ОСОБА_8 , оскільки сама ОСОБА_1 використала своє право на приватизацію іншій квартири.

У 2022 році ОСОБА_7 і ОСОБА_1 розірвали шлюб.

ОСОБА_1 добровільно залишила квартиру, яка видавалась з урахуванням її права на проживання в ній, чоловіку з донькою на яких було оформлено право власності в порядку приватизації і подовжувала проживати у спірній квартирі.

Колегія суддів вбачає, що ОСОБА_1 безпідставно відмовилась від права користування наданого сім'ї житла, розраховуючи на подальше проживання у спірній квартирі позивача, оскільки позивач постійно проживала у Німеччині.

Доказів того, що між родинами існувала будь яка домовленість щодо спірної квартири і оформлення права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів відповідачі проживають та користуються спірним житлом безпідставно, оскільки отримали право користування у іншій квартирі, яка була надана державою.

В судовому засіданні апелянт повідомив суд про часткове виконання рішення суду першої інстанції в частині зняття відповідачів з реєстрації зі спірної квартири.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.

Врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законим і обґрунтованим яке відповідає відповідним нормам права.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано та не надано оцінки існуванню з кінця 2016 року домовленості між ОСОБА_1 , членами її сім`ї, ОСОБА_3 та їх батьками: ОСОБА_4 (рідна мати для Позивача та Відповідача), ОСОБА_5 (рідний батько ОСОБА_3 та вітчим Відповідача ОСОБА_1 ) про те, що сім`я ОСОБА_6 звільняють квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка надалі залишається у користуванні батьків, та переїжджають у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана та право власності на яку було формально оформлено за ОСОБА_3 , і права власності на яку через три роки буде переоформлено на Відповідачів.

Довіреність на право користування спірною квартирою, яка була надана 20.02.2017 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 на управління, користування, розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджує доводів апелянта щодо існування домовленостей на які вона посилається.

Будь яких доказів на підтвердження існування будь яких домовленостей матеріали справи не містять.

Щодо доводів апелянта по проведенню ремонту у квартирі позивача колегія суддів зазначає наступне.

На думку колегії надані суду квитанції про оплату будівельних матеріалів не свідчать про те, що придбані будівельні матеріали були використані саме у спірній квартирі і купувались саме відповідачами для ремонту у спірній квартирі.

Матеріли справи не містять доказів отримання дозволу позивача на проведення ремонту, та того, що зазначений ремонт взагалі проводився у спірній квартирі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі доведеності відповідачами витрат на проведення ремонту вони мають право на компенсацію таких витрат.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що з 2017 року по 2023 рік, ОСОБА_3 жодного разу в усній чи в письмовій формі не звернулась до ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з повідомленнями про намір повернутись в Україну, проживати у квартирі, з будь-якими претензіями щодо їх проживання у квартирі, пропозицією вирішити питання спільного проживання, чи вимогою звільнити таку квартиру.

Власник квартири самостійно користується і розпоряджається належною йому власністю. Будь яких договорів між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою не укладалось. Повноваження визначені довіреністю закінчились.

Відповідачі отримали право на користування квартирою яка була виділена їх сім`ї державою, та з невідомих причин відмовились від такого права на користь ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .

Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Ураховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Раковець Ольги Олегівни - представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст виготовлено 9 листопада 2023 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійника

Л.П. Сушко