ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/1199/22

Провадження № 22-ц/4820/1740/23

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Заворотна А.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/1199/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2023 року (суддя Козак О.В., повне судове рішення складено 01 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року у справі №756/388/17-ц стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (надалі Товариство) на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 73 606,46 грн, у т.ч. основний борг - 60 000 грн, проценти - 13 606,46 грн. та додатковим рішенням цього ж суду від 18 березня 2019 року стягнуто з Товариства на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 8 800 грн.

Позивач посилається на те, що постановами Першого ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій обл. було відкрито виконавчі провадження по примусовому виконанню виконавчих листів Оболонського районного суду м. Києва №756/388/17 від 03.07.2020 про стягнення з Товариства вищевказаної заборгованості та в подальшому були об`єднані у зведене ВП №59951139 і 26.10.2021 державним виконавцем Першого ВДВС м. Хмельницький ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) Шияном О.В. у виконавчих провадженнях №59511041 та №59526260 винесено постанови про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позивач зазначає, що учасниками Товариства в рівних частках є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка також є його керівником і останні мали вжити заходів для виконання Товариством рішень суду, проте, як вбачається із постанов державного виконавця, рішення суду Товариством не виконанні, внаслідок чого виконавчі документи були повернуті.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки рішення суду про стягнення з Товариства 82406,46 грн заборгованості виконанні не були з вини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , тому з останніх підлягають до стягнення завдані позивачу невиконанням судового рішення збитки в розмірі 82406,46 грн, а також інфляційні втрати та 3% річних та понесені позивачем витрати на послуги поштового зв`язку і на правову допомогу.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 105438,20 грн, у тому числі: збитки в розмірі 73606,46 грн; інфляційні втрати, нараховані на суму боргу 73 606,46 грн за період невиконання рішення суду з 06.04.2019 по 30.12.2021 в розмірі 12 432,14 грн; 3% річних нараховані на суму боргу 73 606,46 грн за період невиконання рішення суду з 06.04.2019 по 30.12.2021 в розмірі 6 040 грн; збитки в розмірі 8 800 грн внаслідок невиконання ТОВ «Інвестиційно-Розрахунковий Центр» додаткового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2019 у цивільній справі №756/388/17-ц; інфляційні втрати нараховані на суму боргу 8 800 грн за період невиконання рішення суду з 18.04.2019 по 30.12.2021 в розмірі 1 384,24 грн; 3% річних нараховані на суму боргу 8 800 грн за період невиконання рішення суду з 18.04.2019 по 30.12.2021 в розмірі 711,36 грн; збитки в розмірі 2 464 грн від понесених позивачем витрат на послуги поштового зв`язку і правову допомогу, пов`язані з виконавчими провадженнями №59511041 та №59526260, які перебували на виконанні Першого ВДВС м. Хмельницький Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) і не були позивачу відшкодовані боржником ТОВ «Інвестиційно розрахунковий Центр».

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що суд першої інстанції виходив із того, що для настання деліктної відповідальності керівника і засновників боржника (юридичної особи) за невиконання Товариством судового рішення про стягнення на користь позивача грошових коштів, необхідна наявність складу правопорушення, чого не було доведено за допомогою належних і допустимих доказів. Проте, апелянт вважає, що ці висновки суду є безпідставними та необґрунтованими, адже міськрайонний суд не застосував норми статей 92, 98, ЦК України, частину 2 статті 31, статтю 43 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» та не надав правової оцінки відсутності ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» за юридичною адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; неподанню Товариством до податкових органів щорічних звітів про свою діяльність, що унеможливлює аналіз показників діяльності боржника; вчинення державним виконавцем дій на обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України; неявки ОСОБА_2 за викликом державного виконавця; відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження скликання відповідачами у період 2019-2023 річних загальних зборів учасників Товариства з метою вирішення питання про виконання Товариством судового рішення; не наданню відповідачами заперечень проти позову та їх неявці без поважної причини у судове засідання.

Позивач вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги і не дав юридичної оцінки тому факту, що станом на час розгляду справи Товариство неспроможне виконати грошове зобов`язання, що підтверджене рішенням суду, яке набрало законної сили у березні 2019 року, а відтак керівник боржника ОСОБА_2 зобов`язана була надіслати учасникам боржника відомості щодо наявності ознак банкрутства для вжиття ними заходів щодо запобігання неплатоспроможності ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр». Протиправна поведінка ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які за законом зобов`язані керувати діяльністю Товариства і запобігати його неплатоспроможності, призвела до заподіяння шкоди позивачу, адже він позбавлений права отримати належні йому кошти за рішенням суду, що набрало законної сили. І наведене спростовує висновок місцевого суду в оскаржуваному рішенні про відсутність вини відповідачів у невиконанні судового рішення Товариством

Водночас, висновок суду в оскаржуваному рішенні про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість чистих активів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» в 2019 році знизилася більш як на 50 відсотків порівняно з цим показником станом на кінець попереднього року та відповідно порушення обов`язку виконавчим органом Товариства щодо скликання загальних зборів учасників, передбаченого частиною 3 статті 31 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», визнання Товариства банкрутом до закінчення трирічного строку з дня зниження вартості чистих активів, передбаченого частиною 3 цієї статті, є безпідставним, оскільки ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» за юридичною адресою свого місцезнаходження не знаходиться, обов`язкову фінансову звітність до контролюючих органів не подає, на виклики державного виконавця не з`являється, а відтак це є непереборною обставиною для визначення вартості чистих активів Товариства.

Поміж того, апелянт вважає, що висновок суду про те, що ним не надано доказів на підтвердження того, що відповідачам взагалі відомо про наявність рішення Оболонського районного суду міста Києва від 06.03.2019 у цивільній справі №756/388/17 та додаткового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2019, відкритих виконавчих проваджень з їх виконання, спростовується доводами апеляційної скарги про обізнаність відповідачів із діяльністю Товариства в силу закону, а також заявленням даного позову, отримавши який відповідачі могли також дізнатися про стан справ та вжити заходів для врегулювання спору. Проте відповідачі наданим їм правом не скористались.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване заочне рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та постановити окрему ухвалу про вчинення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 кримінального правопорушення, що виразилось у перешкоджанні виконанню ТОВ «Інвестиційно - розрахунковий центр» рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06.03.2019 і додаткового рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2019 у цивільній справі №756/388/17 та доведенні Товариства до неплатоспроможності, яку надіслати органу, до повноважень якого належить притягнення даних осіб до кримінальної відповідальності.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів до апеляційного суду не надходив.

Справа розглядається в порядку статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями частини 2 статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно положень частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.03.2019 у цивільній справі №756/388/17 позов ОСОБА_1 до ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», третя особа Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживача стягнуто з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 суму за договором позики у розмірі 60 000 грн та проценти за користування коштами у розмірі 13 606 грн 46 коп (а.с.6-7).

Додатковим рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2019 стягнуто з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 8 800 грн (а.с.8).

Постановами Першого ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області було відкрито виконавчі провадження по примусовому виконанню виконавчих листів Оболонського районного суду м. Києва №756/388/17 від 03.07.2019 про стягнення з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь ОСОБА_1 заборгованості: ВП №59511041 від 09.07.2019 - 60000 грн та 13 606,46 грн, а всього 73 606,46 грн; ВП №59526260 від 12.07.2019 - 8800 грн (а.с.9, 10).

Листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Хмельницький) від 20.02.2020 №4-16/336 позивача повідомлено, що на виконанні у Першому ВДВС у м. Хмельницькому перебуває зведене виконавче провадження №59951139, до складу якого входять виконавчі провадження №59511041, №59526260. В межах зведеного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 15.03.2017 накладено арешт на нерухоме та рухоме майно боржника. Постановою державного виконавця від 03.09.2019 накладено арешт на кошти боржника, однак які на рахунках боржника відсутні. З метою виконання зведеного виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово здійснено перевірку майнового стану боржника, за наслідками якої нерухомого майна за боржником не встановлено. 04.09.2019 державним виконавцем направлено запит до ГУ ДПС у Хмельницькій області про надання щорічних звітів з діяльності боржника за 2019 рік, на який отримано відповідь що боржником звітність не подавалась. Також неодноразово на адресу боржника надсилалися виклики державного виконавця, якими зобов`язано керівника боржника з`явитися до державного виконавця та надати пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа. Однак, боржник на виклики не з`явився, про що державним виконавцем складено акт. Також, державним виконавцем було здійснено вихід за місцезнаходження боржника та встановлено, що боржник за своїм місцезнаходженням не перебуває, про що складено акт. Крім того, державним виконавцем до суду направлено подання про обмеження у праві виїзду керівника боржника за межі України (а.с.11).

Постановами державного виконавця Першого ВДВС м. Хмельницький Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шияна О.В. 26.10.2021 у виконавчих провадженнях №59511041, №59526260 повернуто стягувачу виконавчий документ на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» з підстав відсутності у боржника майно або доходів, на яке може бути звернено стягнення (а.с.12, 13).

ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», , знаходиться за адресою: м. Хмельницький, вул. Кам`янецька, 82, оф. 2, його учасниками є: ОСОБА_2 , розмір частки учасника у статутному фонді 75 000 000 грн (50%) та ОСОБА_3 , розмір частки учасника у статутному фонді 75 000 000 грн (50%); директором даного Товариства з 17.05.2016 є ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до Статуту ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», затвердженого рішенням загальних зборів учасників Товариства від 01.12.2015, Товариство є юридичною особою згідно законодавства України (п.2.1 Статуту). Всі збитки Товариства покриваються в порядку, визначеному за рішенням загальних Зборів учасників Товариства (п.5.9 Статуту). Органами управління Товариства є: вищий орган Товариства - Загальні збори Учасників; виконавчий орган - директор (п.7.1 Статуту) (а.с. 96 зворот - 102).

Як вбачається із протоколу Загальних Зборів Учасників № 17/05/2016 від 17.05.2016 збори вирішили: на підставі договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі передати частки ТОВ «Актив Транс Компані» ОСОБА_2 - 50% та ОСОБА_3 - 50%; прийняти нових учасників та перерозподілити частки учасників у статутному капіталі наступним чином: ОСОБА_3 володіє часткою в розмірі 50%, що становить 75000000 (сімдесят п`ять мільйонів) грн, ОСОБА_2 володіє часткою в розмірі 50%, що становить 75000000 (сімдесят п`ять мільйонів) грн (а.с. 103, 120, 121).

Згідно протоколу №23/05/2016 Загальних Зборів Учасників від 23.05.2016 було прийнято рішення призначити на посаду директора Товариства ОСОБА_2 з 24.05.2016 (а.с.107 зворот - 108).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем обов`язку відповідачів, як учасників ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» та, крім того, ОСОБА_2 , як керівника Товариства, щодо солідарної субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», адже ні діючим законодавством, ні установчими документами Товариства не передбачена відповідальність учасників (засновників) товариства, чи членів керівних органів за зобов`язаннями юридичної особи. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. Однак, позивачем не доведено наявності зазначених умов в їх сукупності та підстав для відповідальності учасників юридичної особи та її керівника за зобов`язаннями юридичної особи.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації. Юридична особа відповідає за зобов`язаннями її учасників (засновників), що пов`язані з її створенням, тільки у разі наступного схвалення їхніх дій відповідним органом юридичної особи.

В силу статті 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Учасники господарського товариства зобов`язані: додержуватися установчого документа товариства та виконувати рішення загальних зборів; виконувати свої зобов`язання перед товариством, у тому числі ті, що пов`язані з майновою участю, а також робити вклади (оплачувати акції) у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені установчим документом; не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність товариства. Учасники господарського товариства можуть також мати інші обов`язки, встановлені установчим документом товариства та законом (стаття 117 ЦК України).

Згідно положень статті 140 ЦК України товариством з обмеженою відповідальністю є засноване однією або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділено на частки. Особливості діяльності товариств з обмеженою відповідальністю встановлюються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» цей Закон визначає правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників.

З огляду на статтю 3 зазначеного Закону товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном.

Згідно положень статті 6 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники товариства зобов`язані: дотримуватися статуту; виконувати рішення загальних зборів учасників товариства. Учасники можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.

Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно частини 3 статті 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року (зі змінами та доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній при чинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина у заподіянні шкоди.

Диспозиція наведених норм покладає на позивача обов`язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України подані докази, а саме, копії: постанов Першого ВДВС м. Хмельницький ГТУЮ у Хмельницькій області: ВП №59511041 від 09.07.2019 та ВП №59526260 від 12.07.2019; листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Хмельницький) від 20.02.2020 №4-16/336; постанов державного виконавця Першого ВДВС м. Хмельницький Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Шияна О.В. від 26.10.2021; витягу про юридичну особу ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр»; Статуту ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», затвердженого рішенням загальних зборів учасників Товариства від 01.12.2015; протоколу Загальних Зборів Учасників № 17/05/2016 від 17.05.2016; договорів купівлі-продажу часток в статутному капіталі від 17.05.2016; протоколу №23/05/2016 Загальних Зборів Учасників від 23.05.2016 та врахувавши рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06.03.2019 у цивільній справі №756/388/17 і додаткове рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18.03.2019, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх недоведеності.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення з підстав порушення судом норм матеріального права, а саме ч. 3 ст. 92, ч. 1 ст. 98 ЦК України, ч. 2 ст. 31, ч. 1-4 ст. 39, ст. 43 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 1, ч. 1-3 ст. 4, ч. 6 ст. 34 Кодексу України з питань банкрутства судова колегія вважає їх безпідставними, адже враховуючи підстави та вимоги позову: стягнення з учасників Товариства шкоди, спричиненої невиконанням саме Товариством судових рішень, вищезазначені зазначені ОСОБА_1 норми матеріального права не регулюють спірні правовідносини та не підлягали до застосування судом.

Апеляційним судом також відхиляються твердження апелянта про незаконність оскаржуваного рішення з підстав не надання міськрайонним судом правової оцінки фактам, що свідчать про незаконну поведінку відповідачів учасників Товариства, а саме: відсутності у ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» за юридичною адресою, зазначеною у ЄДРЮОФОПГФ; неподання ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» до податкових органів щорічних звітів про свою діяльність; вчинення державним виконавцем дій на обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 за межі України; неявка ОСОБА_2 за викликом до державного виконавця; відсутність доказів на підтвердження скликання відповідачами учасниками Товариства у період 2019 -2023 загальних зборів учасників Товариства з метою вирішення питання про виконання ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» судового рішення; не надання відповідачами учасниками Товариства заперечень на позов та їх неявка без поважних причин у судове засідання.

Адже, зазначені твердження, виходячи із підстав та вимог позовної заяви Якіменка ВП. та враховуючи відсутність обов`язку учасників Товариства нести відповідальність за зобов`язаннями самого Товариства, що узгоджується із нормами діючого законодавства і положеннями Статуту ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», не впливають на законність судового рішення.

З огляду на наведене, безпідставними є доводи апеляційної скарги на неврахування судом першої інстанції наявності протиправної поведінки відповідачів учасників Товариства, які за законом зобов`язані керувати діяльністю Товариства і запобігати його неплатоспроможності, що призвело до спричинення шкоди ОСОБА_1 , оскільки він позбавлений права отримати кошти за судовим рішенням.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на положення ст. 1190 ЦК України є помилковим, адже ця норма права регулює відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами, а до спірних правовідносин суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 22, ч. 3 ст. 93, ст. 1166 ЦК України, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та керувався положеннями Статуту ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (Постанова Верховного Суду від 13 лютого 2019 року справа № 369/13976/15-ц).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Поміж того, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до власного тлумачення норм права на розсуд апелянта і не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави, визначені статтею 141 ЦПК України для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2023 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай