КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, поданою представником ОСОБА_1 , на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Тихої О.О., постановлену в м. Київ 19 липня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із даною скаргою, просив визнати протиправною та скасувати постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 64242375 від 22 квітня 2021 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О.

Вказував, що 25 травня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу № 640/12384/21 за його позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. про визнання протиправною та скасування постанови направлено за цивільною юрисдикцією для розгляду до Оболонського районного суду м. Києва, в зв`язку з чим подається дана скарга.

Скаргу мотивував тим, що 21 січня 2021 року приватним виконавцем були винесені постанови про відкриття двох виконавчих проваджень, які зведені у виконавче провадження № 64244420 та накладено арешти на все майно, рахунки та майнові права ОСОБА_2 в межах виконання виконавчого листа № 756/8410/16-ц, виданого 20 січня 2021 року Оболонським районним судом м. Києва.

Рішення суду про стягнення суми за договором позики, на підставі якого було видано виконавчий лист, було ухвалене без його участі, в зв`язку з чим, отримавши постанови від приватного виконавця, ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, із зазначенням про подання апеляційної скарги на рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року було відкрито апеляційне провадження та зупинено дію рішення. Не перевіривши наявність апеляційного провадження, ОСОБА_3 продовжувала здійснювати виконавчі дії за зведеним виконавчим провадженням. 15 березня 2021 року ОСОБА_2 повторно звернувся до приватного виконавця, надіславши заяву про зупинення виконавчих проваджень з підстав апеляційного оскарження рішення, 15 березня 2021 року ОСОБА_3 винесла постанови про їх зупинення. 31 березня 2021 року постановою апеляційного суду рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року було скасовано та ухвалене нове рішення про відмову в позові.

22 квітня 2021 року ОСОБА_3 винесла постанови за одним із виконавчих проваджень № 64242375: про виведення виконавчого провадження із зведеного, про закінчення виконавчого провадження та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження. Винесена приватним виконавцем постанова про визначення розміру додаткових витрат за виконавчим провадженням передбачає стягнення з ОСОБА_2 суму витрат на оплату за проведення описаного та арештованого майна у розмірі 4000 грн., яку він вважає незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Щодо розмежування постанов про визначення розміру додаткових витрат та про стягнення витрат виконавчого провадження, зазначав, що виходячи з аналізу положень Інструкції № 512/5, постанова про визначення розміру додаткових витрат виноситься та підлягає виконанню на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових коштів, а постанова про стягнення витрат виконавчого провадження (у тому числі додаткових витрат) виноситься у випадку повернення виконавчого документа стягувачу та при наявності певних визначених підстав для стягнення сум витрат виконавчого провадження та є підставою для відкриття окремого виконавчого провадження. Чинне законодавство не передбачає винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат при закінченні виконавчого провадження, як це було зроблено ОСОБА_3 .

Враховуючи, що виконавче провадження № 64242375 було закінчено з підстав п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (що не передбачає стягнення витрат виконавчого провадження) та протягом дії провадження не відбувалось стягнень, тобто стадії розподілу стягнутих грошових коштів не було, це підтверджує неправомірність та безпідставність постанови.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року скаргу ОСОБА_2 задоволено, визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 64242375 від 22 квітня 2021 року.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. в особі представника ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги хронологічно викладала обставини справи, вказувала, що постанови про визначення розміру мінімальних та додаткових витрат лише відображають фактичні витрати, понесені приватним/державним виконавцем в межах виконавчого провадження та фіксують в документальному вигляді їх розмір, в той час як стягнення таких витрат відбувається на підставі окремої постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, як це передбачено законом. Разом із цим, судом першої інстанції було помилково ототожнено правові наслідки винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат та про стягнення витрат виконавчого провадження, в результаті чого неправильно застосовано норми матеріального права.

Вважала помилковими висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_2 втратив статус боржника внаслідок скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року, на підставі якого було видано виконавчий документ, в зв`язку з чим постанови приватного виконавця в межах виконавчого провадження, де ОСОБА_2 зазначено як боржника, є нібито протиправними. Вказувала, що «боржник» як термін, що використовується у зобов`язанні, відмінний від правового статусу боржника як сторони виконавчого провадження, який пов`язаний з безпосередньою наявністю самого виконавчого провадження. Стверджуючи про «втрату статусу» боржника ОСОБА_2 , судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права було обрано спосіб захисту, який звужує права боржника як сторони виконавчого провадження, адже якщо особа втратила такий статус, вона не має права ні знайомитися з матеріалами виконавчого провадження, ні оскаржувати дії виконавця, будучи стороною виконавчого провадження, і взагалі сам розгляд судом першої інстанції такої скарги є грубим порушенням норм процесуального права, а саме ст. 447 ЦПК України, згідно якої скаргу на дії виконавця може подати лише сторона виконавчого провадження - стягувач або боржник.

Посилалася на відсутність порушеного права скаржника, оскільки судовий процес покликаний захистити невизнане, оспорюване або порушене право особи, а не створювати лише процес без реального поновлення прав особи. Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тим обставинам, що винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження як фіксація розміру понесених приватним виконавцем витрат виконавчого провадження та зазначення їх у відповідній постанові про визначення розміру витрат - не змінює правового становища боржника у виконавчому провадженні, права такого боржника неможливо поновити чи захистити шляхом скасування постанови виконавця про фіксацію (визначення розміру) витрат виконавчого провадження. На права та обов`язки боржника має вплив лише постанова про стягнення витрат виконавчого провадження, якою покладається обов`язок відшкодування відповідних витрат. Стягнення ж з боржника коштів у закінченому виконавчому провадженні може відбуватися лише у разі винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, яка є окремим виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню.

Повідомляла про очікуваний розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Від заявника ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій заявник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що приватний виконавець не здійснив належної перевірки отриманих від скаржника даних та після зупинення рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, продовжував здійснювати виконавчі дії, в тому числі здійснював опис та арешт майна (1/6 квартири скаржника) із залученням суб`єкта оціночної діяльності.

Вказував, що після скасування рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист, у день закінчення виконавчого провадження приватний виконавець виніс постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, з якою скаржник не погоджується в зв`язку з відсутністю правових підстав винесення такої постанови при закінченні виконавчого провадження № 64242375; незгоди із визначеним розміром додаткових витрат виконавчого провадження, визначених постановою від 22 квітня 2021 року; можливості стягнення встановлених постановою витрат, тобто порушення прав та інтересів скаржника, в тому числі у випадку відновлення виконавчого провадження, і в такому випадку неможливо буде поновити строки та оскаржити дії приватного виконавця.

Посилався на відсутність нормативного підтвердження висновку приватного виконавця, що постанова про визначення розміру додаткових витрат має лише інформаційний характер та потребує додаткового винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, а сам зміст постанови про визначення розміру додаткових витрат та судова практика свідчить про інше, оскільки така постанова є виконавчим документом, за яким здійснюється стягнення/списання грошових коштів, стягнутих з боржника, та жодним чином не є бухгалтерським чи обліковим документом для виконавця.

Зазначав, що відсутній інший спосіб захисту сторони виконавчого провадження у разі незгоди із рішенням (постановою) державного/приватного виконавця, при цьому право на оскарження має бути реалізовано у встановлений законодавством термін.

Вказував на наявність порушеного права скаржника у вигляді наявності неправомірної постанови відносно скаржника.

Повідомляв про понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, які на час подання відзиву складають 8000 грн. та можуть бути збільшені в залежності від умов подальшого перегляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що прийнята приватним виконавцем постанова від 22 квітня 2021 року про визначення боржнику ОСОБА_2 розміру додаткових витрат виконавчого провадження прийнята з порушенням положень ст. 42 Закону № 1404-VIII та п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , а тому така постанова підлягає визнанню неправомірною та скасуванню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64242375 з виконання виконавчого листа №756/8410/16-ц, виданого Оболонським районним судом міста Києва 20 січня 2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 01 квітня 2011 року у розмірі 711500 доларів США основної заборгованості та 259697,50 доларів США нарахованої пені, що в сумі разом, відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 22 червня 2016 року складає 24 175 590,10 грн. (а. с. 10, 71 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції №512/5, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.С. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а. с. 35 т. 1 зворот, а. с. 82 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції №512/5, приватним виконавцем винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (а. с. 36, 79 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись вимогами статті 3, частини третьої статті 40, статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця (а. с. 36, 74 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №64242310, №64242375 у зведене виконавче провадження №64244420 (а. с. 92 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника відповідно до якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 26 603 422,23 грн. (а. с. 36 т. 1 зворот, 107 - 108 т. 1).

21 січня 2021 року, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, 26 603 422,23 грн. (а. с. 37, 100 т. 1).

04 лютого 2021 року, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника відповідно до якої накладено арешт на наступне рухоме майно: мотоцикл Honda GL 1500, серія та номер знаку НОМЕР_1 , дата реєстрації 14 червня 2005 року, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , рік випуску 1993, колір - чорний, паливо - бензин, повна маса 250 (а. с. 37, 186 т. 1).

02 березня 2021 року, керуючись статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника відповідно до якої описано та накладено арешт на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 21 - 22 т. 1, 30 - 32 т. 2).

02 березня 2021 року, керуючись статтею 20 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні (а. с. 23 т. 1).

03 березня 2021 року приватним виконавцем Лановенко Л.О. укладено договір № 0742 про проведення незалежної оцінки з ТОВ «Євроексперт Груп», за умовами якого суб`єкт оціночної діяльності зобов`язався провести оцінку вартості майна, а саме 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 41 - 42 т. 2).

На підставі рахунку-фактури від 03 березня 2021 року, виставленого ТОВ «Євроексперт Груп», приватним виконавцем сплачено 4000 грн. (а. с. 43 - 44 т. 2).

05 березня 2021 року ТОВ «Євроексперт Груп» складено звіт про оцінку майна (а. с. 46 - 61 т. 2).

Рекомендованим листом від 10 березня 2021 року приватним виконавцем Лановенко Л.О. направлено копію висновку про вартість нерухомого майна в розмірі 172280 грн. без ПДВ (а. с. 78 - 82 т. 2).

15 березня 2021 року на адресу приватного виконавця надійшла заява від ОСОБА_2 разом з ухвалою Київського апеляційного суду м. Києва про відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою адвоката Попової Г.Г. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та зупинення дії рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року (а. с. 24 т. 1, 89 - 91 т. 2).

15 березня 2021 року, керуючись вимогами статтею 38 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку з надходженням заяви від ОСОБА_2 разом з ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження приватним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження (а. с. 26 т. 1, 93 т. 2).

22 квітня 2021 року до приватного виконавця надійшла заява від ОСОБА_2 разом з постановою Київського апеляційного суду №756/8410/16-ц від 31 березня 2021 року про скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2020 року та ухвалення нового рішення про відмову у позові (а. с. 27 - 32 т. 1, 107 - 116 т. 2).

22 квітня 2021 року, керуючись частиною п`ятою статті 35 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про поновлення вчинення виконавчих дій (а. с. 119 т. 2).

22 квітня 2021 року, керуючись статтею 30 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про виведення виконавчого провадження № 64242375 із зведеного виконавчого провадження № 64244420 (а. с. 124 т. 2).

22 квітня 2021 року, керуючись вимогами пункту 5 частини першої статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 64242375 (а. с. 33 т. 1, 128 - 129 т. 2).

Розпорядженням приватного виконавця від 22 квітня 2021 року № 64242375 грошові кошти, що надійшли 10 березня 2021 року від ОСОБА_5 в сумі 4000 грн. на рахунок для зарахування коштів виконавчого провадження, керуючись ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», вирішено перерахувати: 4000 грн. як авансування витрат виконавчого провадження на вказаний у розпорядженні рахунок (а. с. 136 т. 2).

22 квітня 2021 року, керуючись статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження», та відповідно до пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року приватним виконавцем винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (в системі АСВП зазначено назву виконавчої дії як стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, а. с. 38 т. 1). Встановлено, що в період з 21 січня 2021 року до 22 квітня 2021 року для організації та проведення виконавчих дій виконавцем були понесені витрати, які підлягають стягненню з боржника та включають витрати на оплату за проведення оцінки описаного та арештованого майна, розмір витрат визначений на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг, та складає 4000 грн. Зазначено, що постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» (а. с. 34 т. 1, 121 - 122 т. 2).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Крім того, до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 надано новий доказ, а саме копію постанови про скасування процесуального документу від 20 грудня 2021 року ВП № 64242375.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки ОСОБА_2 не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від заявника, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про приєднання нових доказів до матеріалів справи.

Предметом розгляду у цій справі є постанова приватного виконавця про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження ВП № 64242375 від 22 квітня 2021 року.

Судом встановлено, що підставою для закінчення виконавчого провадження ВП № 64242375 є п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частини друга ? третя статті 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Згідно ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Відповідно до пункту 8 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» приватний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження на підставі документів про закупівлю (придбання) відповідних товарів і послуг.

Відповідно до п. 2 розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).

Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту оскаржуваної постанови приватного виконавця від 22 квітня 2021 року вбачається, що підставою для її прийняття є ст. 42 Закону № 1404-VIII та п. 2 Розділу VI Інструкції № 512/5, разом з тим, за приписами ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VIII обов`язок по відшкодуванню витрат виконавчого провадження покладається на боржника на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. При цьому, виконавцем виноситься постанова про стягнення витрат виконавчого провадження. Аналогічні положення містяться і в Інструкції № 512/5, згідно з якою, якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Закону №1404-VIII та цією Інструкцією.

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що лише на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону №1404-VIII та за умови здійснення під час примусового виконання рішення приватним виконавцем додаткових витрат виконавчого провадження, виконавець виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, постанова від 22 квітня 2021 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження прийнята приватним виконавцем на підставі статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», якою в разі скасування рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, порядок прийняття таких постанов не врегульовано, та пункту 2 Розділу VI Інструкції № 512/5, у якому прийняття постанов про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження допускається на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, яких в даному випадку не стягувалось і стадія їх розподілу відповідно не наступала.

При цьому суд першої інстанції правомірно не погодився з твердженнями приватного виконавця, що існування оскаржуваної постанови жодним чином не впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , оскільки вона не є виконавчим документом.

Спростовуючи вищенаведені аргументи приватного виконавця, суд першої інстанції встановив, що в оскаржуваній постанові сума додаткових витрат виконавчого провадження по проведенню оцінки майна боржника у розмірі 4000 грн. визначена саме для ОСОБА_2 , у постанові зазначено номер рахунку приватного виконавця, куди належить сплатити додаткові витрати, зазначено про направлення копії постанови боржнику ОСОБА_2 та про порядок її оскарження, що не свідчить лише про декларативний характер оскаржуваної постанови, як зазначалося представником виконавця у судовому засіданні, а як таку, що потребує виконання з боку ОСОБА_2 .

Апеляційний суд також приймає до уваги, що під час розгляду адміністративного позову ОСОБА_2 в межах даної справи № 640/12384/21 приватний виконавець Лановенко Л.О. у відзиві на позовну заяву зауважувала, що факт понесення витрат приватним виконавцем є безумовною підставою для їх відшкодування приватному виконавцю за рахунок коштів боржника, що нормами чинного Закону № 1404-VIII не передбачено жодних підстав для звільнення боржника від обов`язку відшкодувати приватному виконавцю понесені ним витрати виконавчого провадження, і що в межах ЗВП № 64244420 в період з 21 січня 2021 року до 22 квітня 2021 року для організації та проведення виконавчих дій приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. були понесені витрати у відповідності до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», положень наказу Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5, які підлягають стягненню з боржника (а. с. 60 т. 1), тобто приватним виконавцем чітко декларувався намір стягнення понесених нею додаткових витрат виконавчого провадження з ОСОБА_2 .

Апеляційний суд враховує, що підставою для винесення даної постанови приватним виконавцем обрано саме ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовано винесення постанов про примусове стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у випадку закінчення виконавчого провадження.

Апеляційний суд враховує також, що за виконавчим провадженням № 64242375 від 22 квітня 2021 року постанова про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження зареєстрована в автоматизованій системі виконавчих проваджень, що підтверджує її статус документа виконавчого провадження, на підставі якого виконавець проводить виконавчі дії.

Крім того, в автоматизованій системі виконавчих проваджень оскаржувана постанова від 22 квітня 2021 року класифікується як «Постанова про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій» та винесена в межах виконавчої дії «Стягнення з боржника витрат виконавчого провадження» (а. с. 38 т. 1).

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про визнання неправомірною та скасування постанови і відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що постанова про визначення розміру додаткових витрат має лише інформаційний характер, відображає фактичні витрати, понесені приватним виконавцем в межах виконавчого провадження та фіксує в документальному вигляді їх розмір, в той час як стягнення таких витрат відбувається на підставі окремої постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд також не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, що на права та обов`язки боржника має вплив лише постанова про стягнення витрат виконавчого провадження, якою покладається обов`язок відшкодування відповідних витрат, і що права боржника неможливо захистити шляхом скасування постанови приватного виконавця про визначення розміру витрат виконавчого провадження.

В контексті цих доводів апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, що зміст оскаржуваної постанови не свідчить про її декларативний характер, а як такий, що потребує виконання ОСОБА_2 .

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання приватного виконавця в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, Верховного Суду від 15 серпня 2019 року в справі № 1340/4630/18 про те, що відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову чи скарги.

Вказані посилання не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, встановлені обставини і правовідносини у цих справах не є подібними, і ухвала суду, що оспорюється, наведеним правовим висновкам не суперечить.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було помилково ототожнено правові наслідки винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат та про стягнення витрат виконавчого провадження і неправильно застосовано норми матеріального права в цій частині, ґрунтуються на помилковому тлумаченні змісту висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неможливості втрати ОСОБА_2 статусу боржника в силу існування самого виконавчого провадження, який залишається назавжди, апеляційний суд враховує, що в даній справі судом встановлено факт закінчення виконавчого провадження ВП № 64242375 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (скасування рішення, на підставі якого видано виконавчий документ), і що протягом дії цього провадження не відбувалось будь-яких стягнень, тобто стадії розподілу стягнутих грошових коштів для винесення постанови про визначення додаткових витрат виконавчого провадження також не було.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо статусу ОСОБА_2 як боржника у виконавчому провадженні не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про неправомірність та необхідність скасування постанови від 22 квітня 2021 року та відхиляються апеляційним судом.

Водночас, апеляційний суд не оцінює доводи ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, що опис майна та призначення суб`єкта оціночної діяльності здійснено приватним виконавцем після зупинення дії рішення суду першої інстанції, на підставі якого видавався виконавчий лист, вартість оцінки майна без його огляду значно завищена, а ненаправлення висновку (звіту) суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_6 свідчить про відсутність такого звіту в заявлений приватним виконавцем термін, з огляду на те, що такі доводи виходять за межі скарги на постанову приватного виконавця про визначення додаткових витрат виконавчого провадження і стосуються загальних дій приватного виконавця щодо оцінки майна, які в даному випадку не оскаржені.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив вирішити питання про стягнення витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.

До відзиву на апеляційну скаргу додана копія договору правничої допомоги № 10012020 від 10 січня 2020 року та додатку № 3 від 11 вересня 2023 року, за умовами якого адвокатське об`єднання «Ейдіком» та ОСОБА_2 узгодили, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе обов`язки представляти права і законні інтереси клієнта та здійснювати професійну діяльність згідно з умовами цього договору з усіма правами представника та (або) захисника, які передбачені чинним законодавством України, щодо оскарження дій/рішень приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. (а саме про визнання протиправною та скасування постанови про визначення розміру додаткових витрат за виконавчим провадженням № 64242375 від 22 квітня 2021 року) справа № 640/12384/21 у Київському апеляційному суді. На дату укладення цього додатку сторони розуміють та підтверджують, що складання відзиву на апеляційну скаргу становитиме більш 4 годин, при цьому вартість послуг з аналізу апеляційної скарги, консультування щодо розгляду справи в апеляційній інстанції, а також складання та оформлення відзиву на апеляційну скаргу по справі дорівнюватиме 8000 грн. з ПДВ, всі подальші послуги за цією угодою будуть тарифікуватися згідно погодинної ставки виконавця, яка становить 2000 грн. з ПДВ.

Приватним виконавцем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подавалось.

Оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України), апеляційний суд приходить до висновку про можливість вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює розподіл судових витрат та стягує з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання правничої допомоги в апеляційному суді в розмірі 8000 грн., які складаються з витрат за складання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 8000 грн., про стягнення яких подано заяву у відзиві на апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни, подану представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни (м. Київ вул. Поправки Юрія 6 оф. 17 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 8000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.