Номер провадження: 22-ц/813/182/23
Справа № 520/1243/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року, постановленого під головуванням судді Бескровного Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, в якому просили стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 завдану внаслідок ДТП шкоду у розмірі 323700,08 грн., витрати проведення експертизи, витрати поштового виклику відповідача, а також судовий збір.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що 08.10.2017 року о 9:10 год., на автодорозі М13 Кіровоград-Платанове, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Ніссан», Д/З НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, не врахував дорожньої обстановки та безпечної швидкості для руху, допустив зіткнення з автомобілем марки «Тойота», Д/3 НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку, під керуванням ОСОБА_4 , який належить ОСОБА_3 на праві власності.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017року ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн.

Після ДТП ОСОБА_3 звернулася до судового експерта з заявою про проведення експертного авто-товарознавчого дослідження щодо вартості майнової шкоди, яка згідно з експертним висновком склала 323700,08 грн.

Враховуючи те, що відповідач добровільно відмовився відшкодувати завдану ДТП шкоду, вина якого встановлена постановою Київського районного суду, яка набрала законної сили, позивачі вважають, що саме відповідач має відшкодувати завдану в результаті ДТП матеріальну шкоду.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 323700,08 грн., моральну шкоду 2000 грн. та судові витрати у розмірі 3257 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2019 року заява адвоката Чумак А.В., представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на невірну оцінку фактичним обставинам справи та доказам, наявним в матеріалах справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_2 про слухання справи належним чином та розглянув справу у його відсутність, чим порушив його права на судовий захист. Також зазначив, що розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі відповідно до експертного висновку, однак ОСОБА_2 не був присутній під час огляду транспортного засобу відповідача, та про проведення огляду відповідачу відомо не було.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 зазначає, що висновки суду відповідають обставинам справи, суд на законних підставах стягнув матеріальну шкоду, оскільки вона підтверджується висновком експертного дослідження, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі була призначена судова авто-товарознавча експертиза, також зупинене провадження на час проведення експертизи.

12 липня 2022 року після проведення експертизи, справа із експертної установи була повернута з висновком експерта №21-6202 від 01 квітня 2022 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 грудня 2022 року після проведення експертизи,провадження у справі було поновлено та справа призначена до розгляду.

Учасники справи про призначене судове засідання на 18 січня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п.п. 1,2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 225-132, 233-234 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повному обсязі, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та стягуючи з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 323700,08 грн., моральну шкоду 2000 грн. та судові витрати у розмірі 3257 грн., суд першої інстанції виходив з того, що порушене право позивача підлягає захисту, а тому відповідач, як винуватець у ДТП, на підставі ст.1187 та 1192 ч.2 ЦК України повинен сплатити позивачу, як власнику майна, реальні збитки.

Однак, колегія суддів не в повний мірі погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля «Тойота» д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_3 (а.с.41).

08 жовтня 2017 року вказаним автомобілем керував ОСОБА_4 на відповідній правовій підставі.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017року у справі про адміністративне правопорушення №520/14212/17 встановлено, що 08 жовтня 2017 року о 9 год. 10 хв. водій на автодорозі М13 Кіровоград-Платанове 76км+400м, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Ніссан» д/з НОМЕР_1 не врахував дорожньої обстановки та безпечної швидкості для руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Тойота» д/з НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, чим порушив п.12.1,12.3 ПДР (а.с. 8,9).

Вказаною постановою суду ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн., тобто вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнав власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнав чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Як вбачається з висновку експерта №21-6202 транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу Toyota Rav 4, р.н: НОМЕР_2 від 01 квітня 2022 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз розмір матеріальних збитків, завданих власнику колісного транспортного засобу Toyota Rav 4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП від 08 жовтня 2017 року становить 323345,56 грн.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

З урахуванням викладеного, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, врахувавши принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішень «справедливого балансу» сторін, приймаючи до уваги вину ОСОБА_6 у скоєнні ДТП, висновок експерта, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає зменшенню шляхом стягнення вартості матеріальних збитків з ОСОБА_2 у розмірі 323345,56 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині щодо не залучення ПАТ «Київський страховий дім» до участі у справі, колегія суддів вважає такими що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_6 надав копію спеціального знаку до полісу АМ 1781047, при цьому поліс надано не було (а.с. 147 т. 1).

Відповідно до перевірки чинності полісу внутрішнього ОСЦПВВТ3, полісу АМ 1781047 не знайдено (а.с. 25 т. 2).

Суд апеляційної інстанції, зазначає, що ОСОБА_6 не надав доказів того, що його відповідальність була застрахована в ПАТ «Київський страховий дім», а тому колегія суддів приходить висновку про відсутність необхідності у залученні до участі у справі ПАТ «Київський страховий дім».

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

З урахуванням того, що у ПАТ «Київський страховий дім» не виникло будь-яких зобов`язань перед позивачкою, з підстав того, що ОСОБА_2 не підтвердив належними та допустимими доказами, що між ПАТ «Київський страховий дім» та ним був укладений договір страхування, а також приймаючи до уваги, що з моменту ДТП минуле більше ніж три роки, що позбавляє позивача на відшкодування шкоди шляхом звернення до МТСБУ, колегія суддів, з урахуванням справедливості приходить до висновку про те, що належним відповідачем є саме ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не повідомив ОСОБА_2 про слухання справи належним чином та розглянув справу у його відсутність, чим порушив його права на судовий захист, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки судова повістка була надіслана ОСОБА_2 за адресою його місця реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с. 48 т. 1), який у вказаній квартирі не проживає (а.с. 76 т. 1), що є належним сповіщенням у відповідності до цивільно-процесуального законодавства, крім того, ОСОБА_2 був також повідомлений через оголошення (а.с. 75 т. 1).

Доводи про те, що розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі відповідно до експертного висновку, однак ОСОБА_2 не був присутній під час огляду транспортного засобу відповідача, та про проведення огляду відповідачу відомо не було, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у суді апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 у справі була призначена судова авто-товарознавча експертиза, про проведення якої ОСОБА_2 було відомо.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звертаючись до суду з позовом, крім завданої ДТП шкоди, просили також стягнути з відповідача платіж за проведення експертизи у розмірі 2000 грн., однак, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та у своєму рішенні стягнув з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду підлягає зміні, оскільки не в повній мірі відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду у розмірі 323 345 (триста двадцять три тисячі триста сорок п`ять) гривень 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 2000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 24 січня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________С.М. Сегеда