Номер провадження 2/754/4946/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивачки ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14.03.2009 року по 23.05.2022 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2018 році відповідач з сином виїхала до Чехії, а позивач залишився проживати в Україні разом з дочкою. З серпня 2022 року позивач разом з дочкою виїхали до Німеччини, де мають посвідки на проживання та знаходяться там до цього часу. Оскільки малолітня дочка фактично проживає разом з батьком, повністю перебуває на його утриманні, відповідачка матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дочки у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до повноліття дитини.

19.09.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача вказує про те, що як під час перебування у зареєстрованому шлюбі, так і після розірвання шлюбу, позивач ніде не працював, матеріальним забезпеченням сім`ї та дітей не займався, у зв`язку з чим матеріальним забезпеченням дітей займалась лише відповідач. Після розірвання шлюбу відповідачка звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей. Судовим наказом судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.06.2022 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу). Винесення наказу про стягнення аліментів є підтвердженням того факту, що неповнолітні діти проживають разом з матір`ю, знаходяться на повному її утриманні, при цьому позивач участі в утриманні дітей не приймає. Наразі відкрито виконавче проживання з примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів, але позивач аліменти не сплачує, у зв`язку з чим виник борг по сплаті аліментів у розмірі 59534, 41 грн. Після розірвання шлюбу відповідачка з дітьми проживали у Чеській Республіці, повністю займалася вихованням та утриманням дітей, діти відвідували навчальні заклади, були забезпечені житлом. У липні 2022 року, коли малолітня ОСОБА_7 перебувала разом з батьками відповідачки, позивач забрав дитину без погодження з матір`ю та змінив місце перебування дитини, що стало підставою для звернення відповідачки із відповідною заявою про викрадення дитини до поліції. Лише через 3 місяці відповідачці стало відомо місце знаходження дитини. На даний час Деснянським районним судом м. Києва розглядається справа про визначення місця проживання дітей. Враховуючи те, що позивач незаконно вивіз дитину за межі України, наявний спір щодо визначення місця проживання дітей, а також судове рішення про стягнення аліментів з позивача на користь позивача, представник відповідача вважає, що підстав для задоволення даних позовних вимог немає.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у Відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 14.03.2009 року по 23.05.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін по справі народилося двоє дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

Після припинення сімейних стосунків неповнолітні діти проживали з матір`ю ОСОБА_4 у Чеській Республіці, мали посвідку на проживання та були забезпечені житлом.

У липні 2022 року позивач разом з малолітньою ОСОБА_8 виїхав за межі України до Німеччини, де проживають до цього часу, що підтверджується належними письмовими доказами.

08.06.2022 року Деснянським районним судом м. Києва винесено судовий наказ про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей.

Постановою державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві відкрито виконавче провадження, але судовий наказ ані добровільно ані примусово позивачем не виконується, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 59534, 41 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.

Також з письмових матеріалів справи вбачається, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 754/154/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей з батьком.

Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини;

2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів;

3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4)інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною другою статті 182 СК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд також звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, з балансу між інтересами дитини, правами батьків і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства.

Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.

У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.

Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що малолітня ОСОБА_10 постійно проживає з ним, він опікується дитиною, матеріально утримує, мати дитини не приймає участь в її матеріальному забезпеченні, що стало підставою для звернення до суду.

Але при цьому слід зазначити, що при розгляді справи достеменно встановлено, що позивачем було змінено місце проживання малолітньої ОСОБА_11 без погодження з матір`ю, з якою дитина проживала з моменту припинення спільного проживання сторін, судовим наказом стягнуто аліменти з батька на користь матері на утриманні неповнолітніх дітей, що підтверджує факт постійно проживання дітей разом з матір`ю, наразі триває спір між сторонами щодо визначення місця проживання дітей.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_10 постійно проживає з батьком, що є підставою для стягнення аліментів з матері на користь батька, позивачем надано не було.

Враховуючи наведене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 180-184, 191 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 31 жовтня 2023 року.

Суддя О.В.Лісовська