Справа № 944/2066/22
Провадження №2/944/335/23
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючого судді Матвіїва І.М.
з участю секретаря судового засідання Фостаковської Т.В.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Яворів, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 отримав на підставі розписки від 06.05.2021 кошти в розмірі 21700 грн та відповідно до умов розписки відповідач повинен сплачувати 4 відсотки відсуми позики за кожен місяць користування позикою та повернути кошти до 27.12.2021, у разі несвоєчасного повернення позики зобов`язується виплатити пеню в розмірі 5 відсотків від суми боргу, однак борг відповідачем не повернутий. У підтвердження вимог покликається на оригінал боргової розписки та просить позов задоволити.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Позивач в судове засідання не з`явилася, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задоволити.
У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подав.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи.
Частинами 4, 5 ст.268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24.01.2023, є дата складення повного судового рішення 30.01.2023.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.
Судом оглянуто оригінал розписки від 6.05.2021, з якого вбачається, що відповідач отримав кошти в розмірі 21700 грн, з терміном повернення до 27.12.2022, про що відповідач власноручно розписався в розписці.
Вказана розписка підтверджує отримання відповідачем ОСОБА_2 від позичальника ОСОБА_1 грошові кошти та волевиявлення боржника - відповідача ОСОБА_2 у визначений строк, а саме до 27.12.2022, повернути позичені кошти.
Після спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання відповідач грошові кошти позивачу не повернув.
Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.
Наявність боргового документа у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 по договору позики від 6.05.2021.
Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов`язань за договором позики і регулюються ст.202, 207, 509, 525, 526, 527, 530, 545, 598, 599, 610, 612, 625, 626, 627, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598,5 99 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з положеннями статті 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчую чи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...».
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).
У справі, що розглядається судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору договору позики грошової суми від 6.05.2021, підписаного відповідачем власноручно, оригінал якого міститься у матеріалах справи.
Докази повернення цього боргу в матеріалах справи відсутні, а наявність боргової розписки у позичальника ОСОБА_1 підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6 та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
Частиною 3 статті 12, статтями 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні «Бендерський проти України» від 15.11.2007, в якому наголошується, що право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (п.33рішення від 21.03.2000 у справі "Дюлоранспроти Франції"; пп.32 35рішення від 07.03.2006 у справі «Донадзе проти Грузії»).
Відповідач ОСОБА_2 не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Небажання відповідача надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову дало суду право обмежитись доказами, наданими позивачем.
Аналіз перевірених і оцінених у судом доказів, поданих позивачем у підтвердження позовних вимог переконують суд, що відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору позики не виконав, не повернув позивачу ОСОБА_1 грошовий борг, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договором позики в судовому порядку.
За вказаних обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача ОСОБА_2 права та охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_1 на мирне володіння та розпорядження своїм майном (коштами), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушені і підлягають судовому захисту.
Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності зі ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Наявна у матеріалах справи розписка від 6.05.2021 року є борговою, у якій чітко зазначено про одержання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 21700 грн. саме як позики та обов`язок повернути такі кошти в строк до 27.12.2021 року.
Оскільки відповідач грошові кошти отримані в борг не повернув, то кредитор вправі ставити питання про стягнення таких коштів, а також сум, передбачених ст. 549-552, 625 ЦК Україниу у судовому порядку.
Відповідно до п.1 розписки від 6.05.2021 встановлено, що відповідач повинен сплачувати 4 відсотки від суми позики за кожен місяць користування позикою та повернути кошти в повному обсязі своєчасно до 27.12.2021.
Згідно з п.2 боргової розписки за несвоєчасне повернення коштів позики Позичальник сплачує Позикодавцю пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі 5% від суми позики за кожний місяць затримання повернення позики.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми позову, плата за користування кредитом становить 6076 грн ( 21700/100%*4%*7 місяців), пеня у розмірі 5% - 5425 грн ( 21700/100%*5%*5 місяців) період 21.12.2021 по 21.05.2022.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд вважає його вірним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи.
Крім того, вказаний розрахунок, з урахуванням засад змагальності, не був спростований відповідачем належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення.
Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача, з огляду на що задовольняє позов ОСОБА_1 у повному обсязі шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми боргу за договором позики 21700,00 грн., плата за користування кредитом становить 6076 грн, пеня за період з період 21.12.2021 по 21.05.2022. у розмірі 5425 гривень.
Відтак, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 6.05.2021 борг у розмірі 33201 гривень.
Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За вказаних обставин підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.
Керуючись ст.12, 13, 189, 198, 200, 259, 263-265 ЦПК України, ст.11,15,16,526,625,1046-1050ЦК України, суд,
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за борговою розпискою задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 33201 (тридцять три тисячі двісті одна) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на заочне рішення може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 січня 2023 року.
Повне найменування сторін:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2

Суддя І.М.Матвіїв