КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2023року місто Київ

справа № 756/14771/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Майбоженко А.М., повний текст рішення складено 04 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просив:

визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформація твердження, які поширені ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 під час проведення мітингу біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36, а саме: «Звертаю вашу увагу, а також увагу Київського міського голови до тої ситуації як діє радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_3. в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району - здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б'є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю»;

зобов'язати ОСОБА_1 в строк не пізніше п'яти календарних днів з дати набрання судовим рішенням законної сили у даній цивільній справі спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом повідомлення у гучномовець біля будівлі Київської міської ради за адресою місто Київ, вул. Хрещатик, 36, інформації наступного змісту: «Мною, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 під час проведення мітингу біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36 було повідомлено інформацію стосовно ОСОБА_3 , а саме: «Звертаю вашу увагу, а також увагу Київського міського голови до тої ситуації як діє радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_3. в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району - здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б'є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю». Я ОСОБА_1 заявляю, що згідно з рішенням Оболонського районного суду від ____ у справі _____, вказана інформація визнана недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності;

визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права інформація твердження, які поширені ОСОБА_1 у інтерв'ю, яке в подальшому стало частиною відео, розміщеного ІНФОРМАЦІЯ_1 на відео-хостингу YouTube каналом Новини.LIVE під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 - Надзвичайне.LIVEза посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 та поширеного ІНФОРМАЦІЯ_8 в особистому профілі відповідача « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в соціальній мережі ІНФОРМАЦІЯ_5, а саме: «Саме тому, що це замінування чітко спланована акція рейдерів - а саме ОСОБА_3 , який є радником з правових питань Київського міського голови, і під його управлінням діючого організованого злочинного угруповання, яке діє в СТ «Рябина» та вчиняє кримінальні правопорушення, залякує людей, погрожує людям і т.д., автомобілі їдуть по території садового товариства, та з гучномовців таких автомобілів лунають такі фрази, що проти людей буде застосована зброя на ураження, якщо такі люди не будуть підкорятись новому керівництву СТ «Рябина», тому ми вважаємо, що дії по замінуванню це чітко сплановані дії організованого злочинного угруповання, яке дії в СТ «Рябина». Кількість у нас вказана на плакатах, вивішених на дверях, можете з ними ознайомитись»;

зобов'язати ОСОБА_1 в строк не пізніше п'яти календарних днів з дати набрання судовим рішенням законної сили у даній цивільній справі спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом опублікування на сторінці в соціальній мережі Facebook« ІНФОРМАЦІЯ_4 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 відеоспростування наступного змісту: «Мною, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було повідомлено неправдиву інформацію стосовно ОСОБА_3 , а саме: «Саме тому, що це замінування чітко спланована акція рейдерів - а саме ОСОБА_3 , який є радником з правових питань Київського міського голови, і під його управлінням діючого організованого злочинного угруповання, яке діє в СТ «Рябина» та вчиняє кримінальні правопорушення, залякує людей, погрожує людям і т.д., автомобілі їдуть по території садового товариства, та з гучномовців таких автомобілів лунають такі фрази, що проти людей буде застосована зброя на ураження, якщо такі люди не будуть підкорятись новому керівництву СТ «Рябина», тому ми вважаємо, що дії по замінуванню це чітко сплановані дії організованого злочинного угруповання, яке дії в СТ «Рябина». Кількість у нас вказана на плакатах, вивішених на дверях, можете з ними ознайомитись». Я ОСОБА_1 заявляю, що згідно з рішенням Оболонського районного суду від ____ у справі _____, вказана інформація визнана недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності»;

стягнути з ОСОБА_1 на його користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36 відбувся мітинг, під час якого ОСОБА_1 були допущені висловлювання, які наносять шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача.

Вказував, що поширена відповідачем інформація відносно нього є недостовірною, негативною інформацією, зазначеною у формі фактичних тверджень та вказана інформація була поширена для необмеженого кола осіб.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на відео-хостингу YouTube каналом Новини.LIVE було розміщено відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 - Надзвичайне.LIVE та фрагмент вказаного відео було в подальшому розміщено в особистому профілі відповідача « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в соціальній мережі ІНФОРМАЦІЯ_5. Вказане відео містить недостовірну інформацію стосовно позивача поширену відповідачем.

Позивач вказував, що внаслідок порушення його особистих немайнових прав відповідач має нести відповідальність у вигляді відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_3 інформацію, яка поширена ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 під час проведення мітингу біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36, про те, що «радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_3. в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б'є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 :

6 000 грн. - завданої моральної шкоди;

908 грн. - судового збору;

10000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу;

10800 грн. - витрат, пов'язаних з проведенням лінгвістичної експертизи;

8100 грн. - витрат, пов'язаних з проведенням психологічного дослідження.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просив рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні помилково зазначено, що ОСОБА_1 діяв як фізична особа, а не як Голова правління юридичної особи СТ Рябина, аджесуд спочатку робить висновок, що суду не надано доказів того, що Садівниче товариство уповноважувало відповідача на проведення мітингу та поширення тих висловлювань, які цим рішенням є недостовірною інформацією. Проте, доказом того, що ОСОБА_1 є Головою правління СТ Рябина підтверджується позивачем та доданими документами до суду.

Вказував, що суд першої інстанції був зобов`язаний дослідити та встановити, що саме в якості Голови правління діяв відповідач, адже особисті претензії у ОСОБА_1 до позивача відсутні, так само і у позивача, що вбачається із змісту позову, а також участь у мітингу приймали інші члени СТ Рябина, які тримали плакати і також висловлювали свої усні звернення до міського голови, а ОСОБА_1 як Голова правління, тримав гучномовець та оголошував думку та позицію членів СТ Рябина щодо незаконних дій позивача відносно СТ Рябина, що підтверджено матеріалами справи.

Зазначав, що поширена під час мітингу інформація є особистим судженням мітингуючих і стосується заяви про злочин поданої до органу, який наділений повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, а тому не може свідчити про поширення відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Посилався на те, що позивачем не доведено той факт, що поширена відповідачем інформація є звинуваченням у вчинені злочину ОСОБА_3 в розумінні КПК України і що це не є власним судженням, що також є обов`язковим елементом складу юридичного правопорушення, пов`язаного із поширенням недостовірної інформації.

Вважає, що висновок суду про формування у стороннього спостерігача «уявлення» саме про вчинення позивам кримінального правопорушення є необгрунтованим.

Вказував, що суд першої інстанції мав прийти до висновку, що вислови відповідача не містять завідомо неправдивої інформації, а є оціночними судженнями, які відносяться до публічної особи позивача, якою себе останній всіляко позиціонує, як у житті так і матеріалами позову.

Зазначав, що суд першої інстанції не зазначив, якими нормами керувався залишаючи без належного правового обгрунтування доводи відповідача.

17 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суд відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року оскаржується відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 , а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_3 не переглядається.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, поширена відповідачем на мітингу ІНФОРМАЦІЯ_7 біля будівлі Київської міської ради по вул.Хрещатик, 36 в місті Києві відносно позивача є недостовірною, створює враження про ОСОБА_3 як особу, причетну до протиправних діянь, а відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_7 біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36, відбувся мітинг, під час якого ОСОБА_1 публічно, за допомогою гучномовця, поширено інформацію наступного змісту: «Звертаю вашу увагу, а також увагу Київського міського голови до тої ситуації, як діє радник Київського міського голови з правових питань Шевчук Олексій Анатолійович в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району - здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б`є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю».

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_1 , позивач вказував на те, що вищевказаними висловлюваннями відповідач стверджує про порушення ним вимог законодавства та про нібито протиправну та злочинну діяльність. Вважає, що внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації мало місце порушення його особистих немайнових прав на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.

Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зстаттею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем поширено вищевказану інформацію за наслідками наявних конфліктних взаємовідносин в СТ «Рябина», що знаходиться в Обухівському районі Київської області.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач при проведенні мітингу висловлював наступні твердження щодо позивача: «здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання», «б`є відверто активістів», «погрожує членам Садового Товариства зброєю».

Всі ці вислови окремо, на думку стороннього спостерігача, формують у його думках наявність в діях особи, щодо якої вони висловлені, уявлення про вчинення відповідних кримінальних правопорушень.

Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

У пункті 10 частини першої статті 3 КПК України зазначено, що кримінальним провадженням є досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Пунктами 19, 25 частини першої статті 3 КПК України визначено учасників кримінального провадження, якими з боку захисту є: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Частиною першою статті 42 КПК України визначено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Статтею 25 КПК України передбачено, що в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування.

За приписами частин другої, третьої статті 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У разі наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення такій особі обов`язково здійснюється повідомлення про підозру (пункт З частини 1 статті 276 КПК України).

Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що стверджувати вчинення будь-яких кримінально-караних діянь особою можливо лише в разі, коли вона перебуває у статусі підозрюваного чи обвинуваченого (підсудного).

У справі «Аллене Де Рібемон проти Франції» Європейський суд з прав людини встановив, що п.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться, але вона зобов`язує, щоб влада робила це стримано та делікатно, як того вимагає принцип презумпції невинуватості.

Висловлювання щодо причетності особи, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому із зазначених вище процесуальних статусів, до вчинення будь-якого злочину, свідчить про порушення особистих немайнових прав цієї особи.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Представником позивача до пред`явлення позову до суду було скеровано ряд адвокатських запитів для перевірки дійсності тверджень відповідача щодо позивача, озвучених ним в ході, зокрема, мітингу, на які було надано відповіді.

Так, з відповіді Обухівської окружної прокуратури Київської області від 16 липня 2021 року №56-17-21 вбачається, що станом на 16 липня 2021 року прокурорами Обухівської окружної прокуратури Київської області не здійснюється процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206, 206-2, 345-1, 121, 122, 125, 126, 129 КК України; не затверджувалися та до суду не направлялися обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206, 206-2, 345-1, 121, 122, 125, 126, 129 КК України.

Листом від 16 липня 2021 року №24/З-590аз Головне слідче управління Національної поліції України повідомило представника позивача, що кримінальні провадження за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206, 206-2, 345-1, 121, 122, 125, 126, 129 КК України Головним слідчим управлінням Національної поліції України не розслідуються.

З відповіді ГУ Національної поліції в Київській області від 16 липня 2021 року вбачається, що відповідно до даних ЄРДР та системи АРМОР щодо громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 будь-яка інформація відсутня.

Відповідно до відповіді Обухівського районного суду Київської області від 16 липня 2021 року обвинувальні акти щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206, 206-2, 345-1, 121, 122, 125, 126, 129 КК України до Обухівського районного суду Київської області не надходили і не розглядалися.

Згідно листа Офісу Генерального прокурора від 20 липня 2021 року, станом на 15 липня 2021 року кримінальні провадження, в яких містяться дані про притягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за статтями 206, 206-2, 345-1, 121, 122, 125, 126, 129 КК України до кримінальної відповідальності як підозрюваного не встановлені.

Листом від 19 липня 2021 року Обухівське РУП ГУНП в Київській області повідомило, що слідчими вказаного управління станом на 19 липня 2021 року не здійснюється досудове розслідування за підозрою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.206, 206-2, 345-1,121,122,125,126,129 КК України.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, на час поширення оспорюваної інформації щодо позивача ОСОБА_3 не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань будь-яких відомостей щодо обставин, про які зазначав відповідач ІНФОРМАЦІЯ_7 на мітингу біля будівлі Київської міської ради за адресою: місто Київ, вул. Хрещатик, 36. Тобто ОСОБА_3 на час поширення оспорюваної інформації не перебував у якому-небудь процесуальному статусі в жодному кримінальному провадженні, що підтверджується наданими позивачем доказами.

Згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров`я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя..

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» підкреслив, що свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. У цьому ж рішенні, Суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

При цьому Європейський суд з прав людини вказує, що різниця між оціночними судженнями і фактичними твердженнями може бути розпливчастою, і розмежування повинно проводитись з урахуванням певного ступеня фактичних доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, у поширеній на мітингу ІНФОРМАЦІЯ_7 інформації йдеться мова про протиправні діяння позивача.

Так, відповідачем ОСОБА_1 вживаються фактичні твердження про те, що радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_3. в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району - здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б`є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю.

Згідно висновку експерта Українського бюро лінгвістичних експертиз від 18 жовтня 2021 року №056/249, який було надано стороною позивача, вбачається, що висловлювання: «Звертаю вашу увагу, а також увагу Київського міського голови до тої ситуації як діє радник Київського міського голови з правових питань ОСОБА_3. в Садовому Товаристві «Рябина» Київської області Обухівського району - здійснює незаконне рейдерське захоплення земель Садового Товариства, погрожує журналістам, які проводять розслідування з цього питання, б`є відверто активістів та погрожує членам Садового Товариства зброєю» виражене у формі фактологічних тверджень.

Отже, поширена відповідачем інформація містила місце вчинення злочину (СТ «Рябина»), характер дій особи, яким надано трактування, за змістом яких можна запідозрити участь ОСОБА_3 у кримінально-караних діяннях, що у розумінні ст.30 Закону України «Про інформацію» не є оціночними судженнями, оскільки містять фактичні дані про діяльність позивача та надають змогу перевірити висловлювання на предмет їх відповідної дійсності.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація, поширена відповідачем на мітингу ІНФОРМАЦІЯ_7 біля будівлі Київської міської ради по вул.Хрещатик, 36 в місті Києві є недостовірною, створює враження про позивача як особу, причетну до протиправних діянь, а відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що поширена під час мітингу інформація є особистим судженням мітингуючих і стосується заяви про злочин поданої до органу, який наділений повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, а тому не може свідчити про поширення відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача спростовуються вищевикладеним.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що позивачем не доведено той факт, що поширена відповідачем інформація є звинуваченням у вчинені злочину ОСОБА_3 в розумінні КПК України і що це не є власним судженням, що також є обов`язковим елементом складу юридичного правопорушення, пов`язаного із поширенням недостовірної інформації, відповідач не надав суду доказів на спростування документів наданих стороною позивача, що у даній категорії прав є його обов`язком.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав прийти до висновку, що вислови відповідача не містять завідомо неправдивої інформації, а є оціночними судженнями, які відносяться до публічної особи позивача, якою себе останній всіляко позиціонує, як у житті так і матеріалами позову, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

При поширенні недостовірної інформації стосовно життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Відповідно до положень Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Як вбачається з Положення про радників на громадських засадах у виконавчому органі Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №277 від 10 березня 2017 року у редакції розпорядження цього ж органу №31 від 10 січня 2019 року, радники призначаються із числа досвідчених осіб, які за своєю професійною або громадською діяльністю заслужили авторитет та суспільне визнання, досягли професійних успіхів у відповідній сфері діяльності та безпосередньо підпорядковуються Київському міському голові зокрема. Крім того, робота на посаді радника здійснюється на громадських засадах, не є державною службою/службою в органах місцевого самоврядування.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що ОСОБА_3 не є публічною особою та відсутні підстави розширювати межі його допустимої критики в очах громадськості.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, представник відповідача вказував на те, що одним із доказів публічності позивача є те, що останній у 2019 році подавав декларацію в якості особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, першу сторінку якої було долучено до апеляційної скарги.

Колегія суддів не приймає доданий до апеляційної скарги новийдоказ, оскільки такий доказ у суд першої інстанції не подавався стороною відповідача, він не був предметом дослідження суду першої інстанції та сторона відповідача із будь-якими заявами щодо долучення до справи вказаного доказу не зверталася, а також не обґрунтувала на не надала доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Надану стороною відповідача в суді апеляційної інстанції копію рішення КДК адвокатури Київської області від 28 червня 2023 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане рішення прийнято після ухвалення рішення судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції був зобов`язаний дослідити та встановити, що саме в якості Голови правління діяв відповідач, адже особисті претензії у ОСОБА_1 до позивача відсутні, так само і у позивача, що вбачається із змісту позову, а також участь у мітингу приймали інші члени СТ Рябина, які тримали плакати і також висловлювали свої усні звернення до міського голови, а Новосьол Ю.В. як Голова правління, тримав гучномовець та оголошував думку та позицію членів СТ Рябина щодо незаконних дій позивача відносно СТ Рябина, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Так, відповідачем на підтвердження того, що він ІНФОРМАЦІЯ_7 на мітингу біля будівлі Київської міської ради по вул.Хрещатик, 36 в місті Києві діяв від імені всіх членів товариства, як Голова правління було надано копію протоколу №12 Правління СТ Рябина від 02 квітня 2023 року.

У вказаному протоколі зазначено, що Правління ухвалило: визнати дії Голови правління товариства щодо проведення мітингу біля будівлі КМДА ІНФОРМАЦІЯ_7 такими, що були проведені колективом Товариства на виконання рішення правління Товариства, оформлені протоколом №10 зборів Правління СТ Рябина від 26 червня 2021 року та повністю відповідають його інтересам. Надати до Оболонського районного суду міста Києва цей протокол як доказ того, що мітинг проводився за рішенням колективу СТ Рябина та мав на меті привернення уваги мера м.Києва на проблеми у СТ Рябина, які створював його позаштатний радник ОСОБА_3 .

Колегія суддів відхиляє вказаний доказ, оскільки Правлінням вказане рішення приймалося вже після звернення ОСОБА_3 з позовом до суду.

При цьому, протоколу №10 зборів Правління СТ Рябина від 26 червня 2021 року, на який посилається відповідач щодо уповноваження його СТ Рябина на проведення мітингу від імені Товариства відповідачем надано не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 6000 грн., виходячи з наступного.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, правильно керувався тим, що внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації на мітингу ІНФОРМАЦІЯ_7 біля будівлі Київської міської ради по вул.Хрещатик, 36 в місті Києві позивачу заподіяно моральної шкоди, яка виразилася у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 6000 грн., яку визначив з урахуванням всіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив, в чому саме полягає моральне страждання позивача і за якими критеріями було призначено відшкодування, колегія суддів відхиляє, оскільки розповсюдження щодо позивача недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, призвело до завдання йому моральної шкоди, виразилося у необхідності звертатись до суду для захисту своїх немайнових прав, що також мало наслідком у порушенні звичайного способу життя та погіршенні його психологічного стану.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не зазначив, якими нормами керувався залишаючи без належного правового обгрунтування доводи відповідача не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, а тому не можуть вплинути на правильність висновків суду першої інстанції по суті спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для часткового задоволення позову та дав належну оцінку запереченням відповідача.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2023 року.

Головуючий:

Судді: