Справа № 202/2948/23
Провадження № 2/202/1216/2023
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 жовтня 2023 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Різниченко Я.М., Шульги А.О., прокурора Гуцуляк О.І., представника позивача Скосарева І.Д., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Замули Р.О. , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійовича, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко Вікторія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Олександр Савенко звернувся в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом, в якому зазначив, що під час здійснення конституційних повноважень обласною прокуратурою був виявлений факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра квартири АДРЕСА_1 , та набуття речових прав на вказану квартиру особами, які не мали на це законних підстав.

Так, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.08.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.03.2000, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 5/930-00 від 23.03.2000, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Відповідно до наявної в Реєстрі інформації право власності на вказане нерухоме майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2000 року, укладеного з ОСОБА_5 .

Разом із цим, установлено, що дійсним власником цього житла є територіальна громада в особі Дніпровської міської ради.

Незважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею, Дніпровською міською радою не вжито заходів, направлених на повернення квартири до комунальної власності.

Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 17.01.2022 № 3/12-238 вищевказана квартира у приватну власність шляхом приватизації не передавалась і розпорядження від 23.03.2000 №5/930-00 органом приватизації не видавалося.

Житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , у складі якого перебуває спірне нерухоме майно, зареєстрований за місцевою радою та є комунальною власністю.

Набуття права власності на об`єкт житлового фонду комунальної власності, його використання без належних на те правових підстав позбавляє у законний спосіб реалізувати конституційні функції органів місцевого самоврядування, призводить до порушення інтересів територіальної громади міста, у зв`язку із тим, що жителі міста, які потребують поліпшення житлових умов, незабезпечені житлом, позбавлені можливості забезпечити достатній життєвий рівень у законний спосіб шляхом звернення до органу місцевого самоврядування в порядку, визначеному Житловим кодексом.

З огляду на те, що Дніпровською міською радою як власником спірного майна та органом, уповноваженим здійснювати функції держави у даних спірних правовідносинах, не вжито заходів для відновлення власних майнових прав, що порушує визначені Конституцією та законодавством України права та інтереси територіальної громади, у спільній власності якої перебуває спірне майно, даний позов пред`явлено прокуратурою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

За цих підстав прокурор просить витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), та стягнути з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 6 831 грн. 16 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2023 року у даній справі було відкрите загальне позовне провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2023 року за заявою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури вжиті заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на дане нерухоме майно, в тому числі укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачу в оренду, поділ об`єкта нерухомості.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2023 року до участі у справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаря Максима Олексійовича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко Вікторію Олександрівну.

Під час підготовчого провадження представником відповідача - адвокатом Воловиком М.О. був поданий відзив на позов, в якому він вважає підстави для звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах Дніпровської міської ради необґрунтованими та недоведеними.

На думку представника відповідача, факт незаконного вибуття спірної квартири з володіння територіальної громади міста недоведений. Докази належності спірного майна до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради відсутні.

Крім того, вважає, що відповідач не повинен відповідати за протиправні дії третіх осіб.

Звертає увагу, що відповідач за час свого володіння спірним майном поніс значні фінансові витрати.

Позбавлення відповідача права власності на спірну квартиру призведе до негативних наслідків у вигляді порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, посилаючись на положення названої Конвенції, практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду просить у задоволенні позову прокурора відмовити.

На вказаний відзив представником Дніпропетровської обласної прокуратури була надана відповідь, в якій він наполягає на тому, що при зверненні до суду були дотримані вимоги Закону України «Про прокуратуру». Спірна квартира органом приватизації житлового фонду у приватну власність не передавалася, вибула з власності територіальної громади поза її волею, а тому жодна особа не мала права відчужувати спірну квартиру на користь третіх осіб. Витребування спірної квартири у відповідача як добросовісного набувача відповідає приписам статті 388 ЦК України та практиці Верховного Суду.

В свою чергу, представником відповідача були надані заперечення, в яких відзначено, що жодним кримінальним провадженням не встановлено причетність будь-яких осіб до незаконних дій, що потягли за собою позбавлення територіальної громади права власності на спірну квартиру. Тобто не встановлена шкода, завдана територіальній громаді.

Наголошує, що відповідач не повинен відповідати за будь-які протиправні дії (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень.

Звертає увагу, що відповідно до численних висновків Верховного Суду суб`єкт владних повноважень, з володіння якого протиправно вибуло майно, має право звернутися за відшкодуванням шкоди безпосередньо до особи, яка протиправно втрутилася в його право на мирне володіння майном.

Також звертає увагу, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.03.2023 у справі № 725/1824/20, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-п (провадження № 14-190 с20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Крім того, звертає увагу, що наразі слідчим відділом УСБУ в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000749 від 08.11.2022, яке було розпочате на підставі заяви відповідача від 07.11.2022, в якій останній повідомив, що 07.11.2022 в результаті ракетного обстрілу було зруйновано його житло за адресою: АДРЕСА_3 , чим спричинено матеріальну шкоду.

Отже, спірна квартира є єдиним житлом відповідача, у якій він наразі проживає разом з іншими родичами, які також втратили своє житло.

Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 17.10.2022 № 1239- та від 02.11.2022 № 1239-, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

Наголошує на тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст. 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, звертає увагу, що Дніпровська міська рада не вчинила жодних дій, направлених на відновлення свого порушеного права.

Міська рада та правоохоронні органи не вчинили жодних дій, які б надали змогу запобігти ланцюгу дій з перепродажу спірної квартири.

Просить врахувати, що відповідач набув право власності на спірну квартиру на оплатній основі, сплативши за неї 365 944,00 грн., поніс додаткові витрати на ремонт, щонайменше в розмірі 200 000,00 грн.

На момент купівлі спірної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо права комунальної власності на цю квартиру.

Відтак відповідач добросовісно покладався на відомості цього реєстру, тобто не знав і не міг знати про існування прав інших осіб.

З урахуванням вищенаведеного, наполягав на відмові в задоволенні позову прокурора.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні прокурор Гуцуляк О.І. та представник позивача - Дніпровської міської ради Скосарев І.Д. позов підтримали.

При цьому прокурор звертала увагу на те, що відповідач, хоча й є добросовісним набувачем, але, проявляючи обачність, міг виявити незаконність відчуження спірної квартири з огляду на незначні проміжки часу між її відчуженням та низьку вартість. Тому наполягала на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвоката Замула Р.О. в судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив.

При цьому відповідач пояснив, що він мешкав у м. Гуляйполе Запорізької області. В 2020 році для дітей придбав квартиру в м. Дніпрі. При виборі квартири виходив з наявних у нього коштів. Квартира розташована на дев`ятому поверсі, знаходилася у занедбаному стані, не було труб, дверей, протікав дах. У квартирі ним були зроблені всі ремонтно-будівельні роботи. Після початку бойових дій та руйнування житла в м. Гуляйполе Запорізької області спірна квартира є єдиним житлом, в якому він мешкає разом із дружиною, дітьми, а також тестем та тещею, які є внутрішньо переміщеними особами. Тому просив винести справедливе рішення та в позові відмовити.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про розгляд справи.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає за наступних підстав:

Судом установлено, що на підставі рішення виконкому Індустріального району від 19.09.1989 р. № 512 житловий будинок літ. А-9 по АДРЕСА_1 , в який увійшла спірна квартира № 107 , був зареєстрований за місцевою радою. Реєстрація права власності на вказану квартиру за будь-якою особою не проводилася. Зазначене підтверджується листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за архівними даними приватизаційних справ відсутня інформація про передачу у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Водночас 04.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_3 .

Підставою проведення державної реєстрації права власності зазначено свідоцтво про право власності від 23.03.2020, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

11.08.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2020, посвідченого цим же нотаріусом за номером 69.

28.12.2020 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сеідовою (Агеєнко) В.О. за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і ОСОБА_5 28.12.2020 року за № 3347.

Прокурор у своєму позові та представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні наполягали на тому, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею без законних на те підстав, а тому підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що за змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Тобто саме власник наділений правом на відчуження та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Отже, цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав як витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника (віндикація), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Водночас статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) також зазначено, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів статті 388 ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Аналогічної позиції дотримався Верховний Суд у постанові по справі № 947/10174/21 від 22.02.2023 року, вважаючи, що витребування у такого набувача майна неможливе.

Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.

Суд бере до уваги, що 28.12.2020 року - на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачем і ОСОБА_5 . Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, в тому числі попередній до нього Реєстр прав власності на нерухоме майно, не містили відомостей про право комунальної власності територіальної громади на це майно. Право власності на спірну квартиру в установленому порядку було зареєстроване за ОСОБА_5 .

Тому відповідач, навіть проявляючи обачність, об`єктивно не міг виявити належність майна до комунальної власності.

Відтак, укладаючи правочин, відповідач правомірно покладався на відомості, наявні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і підстав не довіряти цим відомостям у відповідача не було.

В даному випадку обставини справи свідчать про те, що відповідач є добросовісним набувачем нерухомого майна, придбав спірну квартиру за відплатним договором вартістю 365 944,00 грн., що на той час за офіційним курсом НБУ складало 12906 доларів США.

Суд вважає, що така вартість можливо і є нижче середньої на цей вид майна на час укладення договору, але вона не є занадто низькою чи нерозумною з огляду на те, що квартира невелика - загальна площа 45,7 кв.м., житлова 27,7 кв.м., розташована на «лівому березі» м. Дніпра, у промисловому районі, на останньому дев`ятому поверсі панельного будинку старого житлового фонду, не мала оздоблення, придатного для проживання, потребувала капітального ремонту.

Отже, істотні обставини, які б з точки зору розумного спостерігача могли викликати сумніви у добросовісності дій відчужувача та правомірності угоди купівлі-продажу, відсутні.

На час укладення відповідачем договору купівлі-продажу цієї квартири будь-які інші особи, в тому числі Дніпровська міська рада, свої права на це майно не заявляли.

Суд звертає увагу, що відповідачем був проведений повний ремонт квартири (виконані всі будівельно-ремонтні роботи, замінено комунікації, зроблене нове оздоблення).

Тобто відповідач поніс значні матеріальні затрати для приведення цього житла у задовільний для проживання стан.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач та його родина наразі іншого житла, крім спірної квартири, не мають.

Так, у листопаді 2022 року слідчім відділом УСБУ в Запорізькій області за заявою ОСОБА_1 було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000749 за фактом того, що 07.11.2022 року в результаті ракетного обстрілу було зруйновано його житло за адресою: АДРЕСА_3 , що знаходиться на території, захопленій російсько-окупаційними військами, чим спричинено матеріальну шкоду.

Спірна квартира використовується відповідачем для постійного проживання родиною, в тому числі осіб, переміщених з тимчасово окупованої території.

Відтак, суд вважає, що спірна квартира не може бути витребувана у відповідача на підставі статей 387, 388 ЦК України, оскільки витребуванням цього майна на нього та його родину буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, що не лише не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а й порушує право на житло, яке витікає зі змісту статті 8 цієї ж Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого житла.

Слід відзначити, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Суд вважає, що з урахуванням критеріїв пропорційності та справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави та територіальної громади, з одного боку, та інтересами відповідача та його родини, з другого боку, позбавлення Дніпровської міської ради комунального майна у вигляді спірної квартири становитиме менший ступінь втручання у її права, аніж позбавлення житла відповідача та його родини, які і так зазнали шкоди внаслідок збройної агресії російської федерації.

Суд бере до уваги, що заволодінням та відчуженням третіми особами спірної квартири Дніпровській міській раді, в інтересах якої звернувся до суду прокурор, хоча й завдано майнову шкоду, в той же нас на неї не буде покладено значний індивідуальний тягар, так як вона має у комунальній власності житловий фонд, у тому числі є розпорядником місцевого бюджету та державних субвенцій, які можуть використовуватися для будівництва доступного житла для осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Крім того, на відміну від відповідача, який у разі витребування в нього спірного майна буде змушений шукати способи компенсації своїх втрат, у тому числі може бути позбавлений з родиною єдиного житла, прокурор та Дніпровська міська рада мають більше правових ресурсів для відшкодування завданої територіальній громаді шкоди.

Слід відзначити, що, виявивши факт незаконного вибуття квартири з комунальної власності, ані міська рада, ані прокурор взагалі не вжили заходів до встановлення винних осіб, звернувшись із позовом про витребування майна у відповідача як добросовісного набувача.

Відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором Лівобережної прокуратури міста Дніпра лише 01.06.2023 року.

Натомість, на переконання суду, відповідач як добросовісний набувач не повинен відповідати за порушення інших осіб, що пов`язані з шахрайськими діями з нерухомим майном.

Тим більше, що сама міська рада протягом тривалого часу не вчинила дій для державної реєстрації свого права комунальної власності у встановленому порядку, тим самим не вжила належних заходів для запобігання шахрайським діям інших осіб із цим майном.

Враховуючи вищенаведене, виходячи з усіх обставин справи, в задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування майна у ОСОБА_1 необхідно відмовити.

При цьому Дніпровська міська рада чи прокурор у передбачених законом випадках не позбавлені можливості стягнути шкоду, спричинену територіальній громаді незаконним відчуженням квартири, безпосередньо з винних осіб.

У зв`язку з відмовою в позові згідно зі статтею 158 ЦПК України вжиті відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2023 року заходи забезпечення позову слід скасувати.

Щодо судових витрат, то відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, то понесені прокуратурою витрати по сплаті судового збору відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійовича, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко Вікторія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 лютого 2023 року, у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , та заборони вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на це нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко