Ухвала

05 січня 2023 року

м. Київ

справа № 450/641/21

провадження № 61-13379ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хегельманн Транспорте Юкрейн» про визнання звільнення з роботи незаконним, про стягнення заробітної плати за час незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хегельманн Транспорте Юкрейн» (далі - ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн») про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення заробітної плати за час незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що вона прийнята на роботу на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності до Львівської філії ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» з 02 жовтня 2019 року згідно строкового трудового договору терміном на 12 місяців, з встановленням випробувального терміну строком 3 місяці з дня прийнята на роботу. Однак, 12 листопада 2019 року її звільнено з роботи у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування. Вважала своє звільнення незаконним, оскільки роботодавцем, всупереч статті 26 КЗпП України, встановлено випробування, а також не погоджується з підставами повідомлення про звільнення, тобто доповідними інших працівників по роботі та їх особистим поясненням, оскільки вважала такі сфабрикованими.

Ураховуючи викладене, просила суд визнати звільнення з роботи незаконним; стягнути з відповідача заробітну плату з часу її незаконного звільнення з роботи (12 листопада 2019 року) до закінчення терміну дії трудового договору (02 жовтня 2020 року); стягнути з відповідача на свою користь 300 00,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 5 222,63 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року залишено без задоволення. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року задоволено. Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року скасовано. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору у розмірі 5 222,63 грн за розгляд справи у суді першої інстанції, компенсовано судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що законодавством України не визначений порядок встановлення невідповідності працівника займаній посаді та виконуваній роботі. Водночас, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника у період строку випробування. Оцінку відповідності чи невідповідності працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає самостійно власник або уповноважений ним орган, визначаючи у цьому контексті критерії якості виконання роботи за посадою, який наділений певною свободою розсуду, це питання не може вирішуватись судом. Тому суди дійшли висновку, що відповідач надав достатньо доказів на підтвердження своїх висновків щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді протягом випробувального терміну, а позивачкою не доведено можливого факту порушення порядку та процедури її звільнення з роботи на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України, а також, що у результаті дій відповідача їй заподіяно моральну шкоду.

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судового рішення, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки постанови Пленуму Верховного Суду України не є рішеннями Верховного Суду, які можуть бути наведені як приклад неоднакового застосування норм права у подібних правовідносинах.

Наведене свідчить про невиконання заявницею вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хегельманн Транспорте Юкрейн» про визнання звільнення з роботи незаконним, про стягнення заробітної плати за час незаконного звільнення, відшкодування моральної шкоди повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак