ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 654/648/21

провадження №22-ц/819/194/23

12 жовтня 2023 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

судді: Кутурланова О.В.

Орловська Н.В.

секретар судового засідання: Доброва К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Сіянка В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про реєстрацію нерухомого майна,

встановив:

У березні 2021року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про реєстрацію нерухомого майна.

Позов мотивований тим, що у жовтні 2016року позивач погодилася на пропозицію сина ОСОБА_5 та невістки ОСОБА_3 виступити майновим поручителем у їх боргових зобов`язаннях перед ОСОБА_4 за договором позики та передати у заставу належний позивачу на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2016року у приміщенні нотаріальної конторі м.Херсона ОСОБА_4 передав у борг ОСОБА_3 10 000,00 доларів США, про що склав власноруч написану розписку. Того ж дня позивач підписала наданий нотаріусом договір, з яким не ознайомлювалася, вважаючи, що це договір застави належного їй на праві власності житлового будинку.

Після укладення договору позивач продовжила проживати у будинку, сплачувала комунальні послуги, провела заміну двох вікон, для оплати вартості яких 08 листопада 2016року уклала кредитний договір з ПАТ «Державний ощадний банк України».

Влітку 2020року до неї приїхав ОСОБА_4 , який запропонував позивачу виселитися з житлового будинку, пояснивши, що будинок належить його сину ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 жовтня 2016року.

Ознайомившись з текстом договору та розпискою, складеною ОСОБА_4 про передачу коштів у борг ОСОБА_3 , позивач зрозуміла, що у нотаріуса нею був підписаний не договір застави майна, а договір купівлі-продажу житлового будинку, який є її єдиним житлом, на що її волевиявлення не було.

Зазначила, що гроші за відчуження будинку від покупця не отримувала, а вказана у договорі ціна продажу нерухомого майна становила 85432,00 грн, що є значно нижчою за його дійсну вартість.

Пославшись на положення ст.203, 229 ч.1 ЦК України, позивач вказала, що внаслідок помилки уклала договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В. за реєстровим номером 959, та просила суд визнати цей договір недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 32022017 від 25 жовтня 2016року; скасувати запис про право власності №17065640, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 січня 2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовивши у задоволенні позову, суд зазначив, що посилання ОСОБА_1 про те, що вона не ознайомлювалася перед підписанням договору від 20 жовтня 2016року з його змістом, не можуть бути взяті до уваги, адже, як пояснила сама позивачка в ході розгляду справи, їй не створювалися перешкоди для вивчення змісту договору, підпис на документі належить позивачу.

Суд вказав, що договір-купівлі продажу житлового будинку та договір позики не є взаємопов`язаними, мають різний предмет та сторони. Ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_4 не є сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна, а позивач та відповідач не мають відношення до договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а відтак відповідач ОСОБА_2 не міг виступати іпотекодержателем, оскільки не був кредитором за договором позики, а тому позивачка не могла з ним укладати договір іпотеки чи майнового поручительства.

Наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 не є доказом помилки позивача при укладенні оспорюваного правочину та відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на продаж будинку, що їй належав.

Під час розгляду справи позивачем не надано доказів, які б спростовували факт того, що станом на дату укладення сторонами у справі спірного правочину, ринкова вартість відчужуваного нерухомого майна була відмінною від вартості, визначеної у договорі купівлі-продажу від 20 жовтня 2016 року, та яка була визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Таврійська експертна колегія».

Також суд врахував те, що перед укладення оспорюваного договору саме позивач надала нотаріусу Звіт «Про вартість майна» від 20 жовтня 2016року, проведеного ТОВ «Таврійська експерта колегія» на замовлення ОСОБА_1 ; довідку про зареєстрованих у будинку осіб; підписала нотаріально посвідчену заяву про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, що свідчило про обізнаність, розуміння та усвідомлення позивачем значення своїх дій, природи укладеного правочину та його правових наслідків.

Суд не взяв до уваги покази допитаних у справі свідків, які є сусідами позивача, оскільки їх необізнаність про наміри позивача продати належний їй будинок не дали підстав для висновку про обґрунтованість позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду від 04 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення пред`явлених позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що позивач зареєстрована та постійно з 1980 року проживає у будинку, проводить в ньому ремонтні роботи, сплачує комунальні платежі, тобто вчиняє дії притаманні власнику майна. За оспорюваним договором фактично передача нерухомого майна ОСОБА_2 не відбулася.

Суд не врахував, що позивач фактично виступила майновим поручителем ОСОБА_3 , яка отримала в борг 10 000,00 доларів США від ОСОБА_4 , а договір купівлі-продажу нерухомого майна вчинений позивачем внаслідок помилки.

Суд не надав належної оцінки тому, що ціна продажу будинку, яка зазначена в оспорюваному договорі, є значно нижчою за його ринкову вартість. Позивач не отримала гроші обумовлені договором за продаж майна.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу інші сторони не скористалися.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши про законність та обґрунтованість рішення суду від 04 січня 2022року. Пояснив, що займався діяльністю з вирощування сільськогосподарської продукції у Голопристанськму районі Херсонської області, з приводу чого придбав належний позивачу будинок. За домовленістю сторін ОСОБА_1 залишилася проживати в будинку та зобов`язалася звільнити його на вимогу власника, але після пред`явлення цієї вимоги відмовилася виселитися у добровільному порядку та звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу майна недійсним.

У заяві від 12 жовтня 2023року ОСОБА_4 просив розгляд справи провести у його відсутність, повідомивши про неможливість взяти участь у судовому засіданні у зв`язку із його перебуванням у лавах ЗСУ.

ОСОБА_1 до суду не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена, про що свідчить довідка про доставку судової повістки у вигляді SMS-повідомлення на номер, зазначений нею у позові та апеляційній скарги. Крім того, оскільки остання відома адреса місця проживання позивача знаходиться на тимчасово окупованій території Херсонської області, на виконання вимог ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ОСОБА_1 була повідомлена про місце, дату та час розгляду справи шляхом розміщення оголошення у відповідності до вимог діючого законодавства.

Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталій Васильович до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки на його електрону адресу.

Згідно актового запису №94 від 10 лютого 2022року Голопристанського ВДРАЦС у Скадовському районі Херсонської області ПМУ МЮ (м.Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір-купівлі продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до пункту 2 договору за домовленістю сторін продаж здійснений за ціною 85432,00 грн., які продавець одержала від покупця при підписанні договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий житловий будинок. Оціночна вартість відчужуваного нерухомого майна склала 85432,00 грн. згідно Висновку про вартість майна, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Таврійська експертна колегія».

В пункті 4.7 договору сторони підтвердили, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам та немає характеру фіктивного, удаваного, зловмисного, а також немає примусу (насильства), збігу тяжких обставин, обману.

Того ж дня право власності на житловий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 (а.с.45-46).

Перед укладенням спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 надала нотаріусу Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право власності на нерухоме майно; довідку про зареєстрованих у будинку осіб від 17 жовтня 2016року; Звіт про незалежну оцінку вартості будинку від 20 жовтня 2016року, проведений ТОВ «Таврійська експертна колегія» на замовлення позивача, згідно якого вартість домоволодіння становила 85 432,00грн. та нотаріально посвідчену заяву про відсутність прав третіх осіб на відчужуване нерухоме майно, підписану ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 (а.с.154-161).

Звернувшись до суду з позовом, позивач стверджувала, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2016року мала місце помилка, яка полягала у неправильному сприйнятті нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, оскільки позивач вважала, що укладає договір застави нерухомого майна, підтвердженням чого є розписка ОСОБА_4 від 20 жовтня 2016року.

Зі змісту цієї розписки встановлено, що ОСОБА_4 надав в борг ОСОБА_3 10 000,00 доларів США під заставу будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 20.10.2016. Після повернення повної суми боргу, зобов`язався переоформити будинок на ОСОБА_1 (а.с.11).

В ході розгляду справи сторонами не заперечувалося, що після укладення оспорюваного договору позивач залишилася проживати у будинку, сплачувала комунальні послуги, здійснювала догляд за будинком, тощо.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції і застосовані норми права

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, у яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що укладення договіру купівлі-продажу не відповідало її внутрішній волі.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2016року ОСОБА_1 , як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали договір -купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В.В.

З письмових пояснень нотаріуса, який посвідчував оспорюваний договір купівлі-продажу, встановлено, що перед посвідченням цього договору в особистому кабінеті нотаріуса було встановлено особи, перевірена їх дієздатність, роз`яснено зміст правочину купівлі-продажу житлового будинку, його значення та правові наслідки; встановлено волевиявлення та дійсні наміри сторін : у ОСОБА_1 бажання продати належний їй будинок, а у ОСОБА_2 придбати будинок; визначені умови правочину предмет договору, ціна продажу у розмірі 85432,00грн.; встановлена здатність сторін усвідомлювати значення нотаріальної дії, за вчиненням якої вони звернулися; її наслідків та змісту роз`яснення нотаріуса, однакове розуміння ними змісту правочину купівлі-продажу житлового будинку, його умов та значення, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину та його наслідків.

Після виготовлення договору купівлі-продажу він був наданий для ознайомлення і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 . Після ознайомлення сторін з текстом договору, нотаріус повторно роз`яснив зміст правочину та його наслідки; з`ясував однакове розуміння сторонами умов договору, усвідомлення ними значення своїх дій, пов`язаних з підписанням договору та його наслідків. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам. Усі правовстановлюючі документи нотаріусом були перевірені при його укладенні. Пункт 4.7 договору чітко підтверджує відсутність характеру фіктивності чи удаваності договору, відповідність правочину інтересам сторін та реальній їх волі.

Отже, на виконання положень ст.44 Закону України «Про нотаріат», до моменту підписання оспорюваного договору, нотаріусом установлена дійсність намірів сторін укласти саме договір купівлі-продажу житлового будинку, а не договір застави нерухомого майна, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановлена відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу житлового будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, діють добровільно і розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не могла не розуміти, що укладає договір з ОСОБА_2 , який не є кредитором у позикових правовідносинах, що виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а отже покупець не міг виступати іпотекодержателем нерухомого майна, так саме, як і кредитор ОСОБА_4 не мав юридичних прав щодо переоформлення на позивача права власності на будинок після повернення боргу, про що зазначив у розписці від 20 жовтня 2016року.

Доводи апеляційної скарги про те, що продавець не отримала гроші, обумовлені договором за продаж майна, спростовуються пунктом 2.1 договору, за яким ОСОБА_1 одержала кошти за відчужуване майно під час підписання договору.

Факт проживання позивача у спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу обумовлений домовленістю про це між сторонами та не свідчить про недійсність договору на час його підписання.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд не прийняв до уваги той факт, що позивач не має у власності іншого нерухомого майна не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції було встановлено відсутність частин складових, які в сукупності свідчать про наявність помилки при укладенні спірного правочину.

Отже, вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним не підлягають задоволенню, оскільки основним юридичним фактом, встановленим судом, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення саме договору купівлі-продажу із настанням відповідних наслідків. Оспорюваний договір укладений з дотриманням норм частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, а посилання позивача на те, що вона не ознайомилася із текстом договору та вважала, що укладає договір застави, не беруться судом до уваги з огляду на те, що позивач не довела свою неможливість прочитати текст договору, а також те, що її волевиявлення було спрямовано на укладення іншого правочину.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що надані учасниками справи докази спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру спірного правочину і його наслідків для сторін, в результаті чого у задоволенні позову відмовив за недоведеністю.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, встановив всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надав правильну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами. Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, апеляційну скаргу слід визнати необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 04 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2023року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді : О.В. Кутурланова

Н.В. Орловська