Номер провадження: 22-ц/813/6375/23
Справа № 496/5798/21
Головуючий у першій інстанції Пасечник М.Л.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 квітня 2023 року у складі судді Пасечник М.Л.,

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 31.10.2011 недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог послався на те, що 31.10.2011 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н, про те, що вказана заява є кредитним договором, позивачу стало відомо з позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 31.10.2011. Позивач зазначив про маніпуляцію АТ КБ «ПриватБанк» щодо зміни назви Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н від 31.10.2011 на «договір № б/н від 31.10.2011 року». Позивач також зазначив, що ним було підписано лише Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», при цьому, якщо вважати такий документ договором, то до нього повинні бути досягнені згоди з усіх істотних умов, при цьому не існує жодного підписаного документу, який би чітко визначав права та обов`язки сторін. Існує низка документів, спрямованих на укладання кредитного договору у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, тому, посилання відповідача на положення ст. 634 ЦПК України є необґрунтованими. Вказав, що в Анкеті-заяві б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 31.11.2011 відсутні відомості про кредитний ліміт, вид платіжної картки, Анкета-заява не містить даних про строки надання кредиту, розмір відсоткової ставки за користування ним, черговість та порядок здійснення платежів у рахунок погашення отриманих коштів, відповідальність сторін та інших істотних умов. Отже, підписана ОСОБА_1 . Анкета-заява б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 31.11.2011, не може вважатись договором в розумінні ст. 626 ЦК України, оскільки не містить відомостей про досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його до апеляційного суду. В апеляційній скарзі посилається на неповне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Зазначив, що судом не надано належної оцінки Анкеті-заяві б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 31.11.2011, оскільки наведений документ не має ознак кредитного договору, так як не відповідає вимогам ст. 1054, 1055 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним. Зазначив що згідно Анкети-заяви апелянту було запропоновано оформити на своє ім`я карту «Універсальна», пенсійну карту, карту Gold, зарплатний пакет, тощо. Проте, як зазначив позивач, жодна із запропонованих банківських послуг ним обрана не була, що підтверджується відсутністю в Анкеті-заяві відповідної позначки напроти жодного із запропонованих банком варіантів. Вказував, що в Анкеті не заповнена графа щодо кредитного ліміту за платіжною карткою «Універсальна»/ «Gold» та не проставлена відмітка позивача про те, що ОСОБА_2 клієнта, яка містить. В тому числі. Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування отримав та ознайомився з її змістом під розпис. Апелянт також послався на правову позицію, викладену в постанові ВС України від 11.03.2015 у справі №6-16цс15 в якій зазначено, що за ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умов та правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Апелянт також послався на приписи ЗУ «Про споживче кредитування» та зазначив, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладення договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення та доведення до відома сторони прямо передбачена Законом. Зазначив, що Умови та Правила, Пам`ятка клієнта, Тарифи та заява можуть вважатися складовою кредитного договору лише за умови наявності підпису позивача на кожному із зазначених документів. На думку позивача, наявність підпису лише на одному з перерахованих документів не може свідчити про укладення кредитного договору між сторонами. Тому апелянт вважає, що оскільки позивача не було належним чином ознайомлено в установлений спосіб з Умовами та Правилами, шляхом власноручного підпису, зазначені Умови не можна вважати складовою частиною кредитного договору. Анкета-заява, яка не містить даних про ліміт кредиту, строки надання, розмір відсотків, на думку апелянта, не може вважатися договором. Зміст Анкети лише свідчить про бажання на отримання кредитної карти, що не може вважатися взаємно досягнутою між сторонами згодою на укладання кредитного договору.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.10.2011 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк». В анкеті підтверджено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Вказана анкета містить особисті дані позивача та його підпис.

За умовами, викладеними в анкеті, ОСОБА_1 зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «ПриватБанк» www.privatbank.ua.

Підписуючи вказану Анкету-заяву, ОСОБА_1 погодився з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Встановлено, що на розгляді у суді першої інстанції перебуває справа №496/1357/21 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості за вказаним вище кредитним договором.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно з Постановою ПВССУ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст. ст. 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, та ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вищевказане правове обґрунтування вказує на те, що судам під час розгляду подібних правовідносин необхідно надавати оцінку відповідності порядку укладання такого договору вимогам закону, встановлювати на підставі належних та допустимих доказів факт надання згоди однієї сторони на прийняття умов іншої стосовно надання запропонованих останньою банківських послуг, факт належного ознайомлення сторони договору, яка приєднується до його умов, з власне умовами договору про приєднання, а також факт погодження всіх істотних умов договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Таким чином, вирішуючи питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог про визнання оспорюваного договору недійсним, судам слід було встановити, чи було сторонами досягнуто згоди, зокрема, стосовно предмета договору, обсягу прав та обов`язків за договором.

Вбачається, що позивач підписав Анкету-заявку про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", обравши його у вигляді відкриття банківського карткового рахунку з певним видом обслуговування, тим самим підтвердив факт ознайомлення з діючими станом на час підписання Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку.

Як на підставу позову позивач вказує про те, що підписання Анкети-заяви не є свідченням про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, оскільки такі ним не підписувалися, водночас за умовами вказаної анкети, підпис на ній є свідченням погодження з запропонованими умовами Умовами, Правилами обслуговування та Тарифами, розміщеними на сайті, а також погодження стороною на їх виконання.

Умови, Правила та Тарифи на час письмового погодження з ними позивачем містяться у відкритому доступі на офіційному сайті ПриватБанку, отже останній не був позбавлений права на ознайомлення з ними.

Будь-яких доказів про застосування банком нечесної підприємницької практики чи обману при письмовому приєднанні позивача до умов договору не вбачається.

Враховуючи, що позивач підписав Анкету-заяву, отже письмово погодив істотні Умовами та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи щодо обраного виду банківської послуги та письмово посвідчив, що ознайомився зі вказаними документами до його укладення та згоден з його умовами, тобто уклав договір, тим самим надав право банку самостійно встановлювати кредитні ліміти.

За викладених обставин той факт, що Умови, Правила та Тарифи не підписувалися позивачем не є підставою для визнання правочину недійсним.

Разом з тим та обставина, що у позивача відкритий рахунок та останній кредитну картку на виконання умов договору не отримував, коштами наданими банком не користувався, не заперечував.

Натомість вказав про наявність судового спору про стягнення з нього кредитної заборгованості за укладеним договором б/н від 31.10.2011 в сумі 127 578,47 грн., що свідчить про виконання умов оспорюваного договору позивачем.

У зв`язку з вищевикладеним посилання апелянта на те, що анкета не містить посилань, яку саме картку ним було обрано та не зазначено ліміту як на підставу недійсності договору є безпідставними.

Отже, при укладенні спірного кредитного договору вимоги ст. 203 ЦК України не були порушені, отже правові підстави, передбачені ст. 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням спірного договору було ознайомлено позичальника з основними умовами кредитування. Текст підписаного сторонами кредитного договору свідчить про досягнення сторонами згоди відносно всіх істотних умов договору до моменту реальної передачі грошових коштів, які були надані позивачу. Укладення договору здійснювалось за принципом укладення між банком та клієнтом договору приєднання до Умов та Правил надання банком послуг для отримання кредитної картки. Підписанням анкети-заяви позичальник приєднався до запропонованих банком умов та тарифів.

Посилання апелянта на порушення при укладенні договору вимог статті 9 Закону України "Про споживче кредитування" є помилковим, оскільки станом на 31.10.2011 Закон України "Про споживче кредитування" від 15.11.2016 року не був чинним.

Враховуючи, що правовідносини між сторонами виникли 31.10.2011, до них не може бути застосований вказаний Закон України, оскільки на дату укладення спірного договору даного нормативного-правового акту не існувало.

Позивач, укладаючи спірний договір, був вільний в укладенні договору та виборі контрагента, тобто у вирішенні питань укладення його чи не укладення його з відповідачем, приєднання до запропонованих ним Умов та Правил надання банківських послуг чи не приєднання, що з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства не виключає застосування ст. ст. 634,638 ЦК України.

Інші доводи скарги також правильні висновки суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 03.11.2023

Головуючий: Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.С. Комлева