Справа № 463/5913/22 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3028/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

16 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив стягнути на його користь з російської федерації майнову шкоду в розмірі 2 675 500,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1 435 500,00 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди передано за територіальною підсудністю на розгляд Оболонському районному суд міста Києва.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки позовна заява подана з порушенням правил підсудності, така не підлягає розгляду Личаківським районним судом м. Львова.

Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , подавши у листопаді 2022 року апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року скасувати та постановити нову, якою направити справу на розгляд до Личаківського районного суду м. Львова.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, поза увагою суду першої інстанції залишилися те, що позивач має фактичне місце проживання на території Личаківського району м. Львова. Він не зареєстрований та не перебуває за адресою: АДРЕСА_1 , яка вказана в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28 грудня 2016 року № 8415. До апеляційної скарги ОСОБА_1 додано довідку переселенця (довідка ВПО) 3216- з мобільного застосунку «Дія» (дата оновлення 28 липня 2022 року) з якої убачається, що її видано 22 липня 2022 року УСП Бучанської МР, та в розділі «Проживання» зазначено, що фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 , а зареєстроване місце проживання: р- АДРЕСА_3 . Вказана довідка позивачем до позовної справи не додавалась.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач у справі є внутрішньо переміщеною особою, що ним в апеляційній скарзі не оспорюється, а предметом заявленого позову є відшкодування шкоди, завданої в результаті тимчасової окупації території України, на якій позивач проживав та має зареєстроване місце проживання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Питання територіальної юрисдикції (підсудності) врегульовано в § 3 Глави 2 ЦПК України, зокрема положення статті 28 цього Кодексу встановлюють правила підсудності справ за вибором позивача (альтернативна підсудність).

Частиною сімнадцятою статті 28 ЦПК України визначено, що позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до статті 1 Закону України 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону № 1706-VII).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 1706-VII центральний орган виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну відповідає за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі Порядок), який регулює механізм видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) (пункт 1 Порядку).

З метою обліку внутрішньо переміщених осіб уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики, до якої вноситься зокрема відомості про останнє зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на території, де виникли обставини, зазначені у статті 1 Закону, та її фактичне місце проживання/перебування, та адреса, за якою із внутрішньо переміщеною особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та номер телефону (абзаци сьомий та восьмий пункту 5 Порядку).

Згідно з положеннями пункту 3 частини другої статті 9 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов`язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від`їзду.

Взяття на облік заявника у разі зміни фактичного місця проживання/перебування здійснюється відповідно до пунктів 9 і 9-1 цього Порядку (абзац двадцятий пункту 3 Порядку).

Відповідно до абзацу першого пункту 9 Порядку у разі зміни фактичного місця проживання/перебування заявник або особа, зазначена в абзацах сьомому - десятому пункту 2 цього Порядку, звертається за видачею довідки до уповноваженого органу за місцем фактичного проживання/перебування, а раніше видана йому довідка вилучається, про що вносяться відповідні зміни до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

Заявник повинен актуалізувати раніше подані відомості, зазначені в абзацах одинадцятому - чотирнадцятому (зокрема, відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання) пункту 3 цього Порядку (абзац четвертий пункту 9 Порядку).

Заявник має право подати до уповноваженого органу повідомлення про зміну фактичного місця проживання/перебування або про добровільне повернення до покинутого постійного місця проживання (далі - повідомлення) через Портал Дія (Абзац перший пункту 9-1 Порядку).

Відповідно до статті 2 Закону України 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Місце проживання, це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги (абзац п`ятий статті 3 цього Закону в редакції, чинній на момент подання позову).

5 листопада 2021 року Верховною Радою України прийнято Закону України № 1871-IX «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі Закон № 1871-IX), який набрав чинності, який набрав чинності з 1 грудня 2021 року.

Цей Закон регулює відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні, встановлює порядок надання таких послуг та порядок внесення, обробки, обміну відповідними відомостями в електронних реєстрах, базах даних для надання таких послуг.

Декларування місця проживання особи, це повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади, а реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (пункти 4 та 12 частини першої статті 2 Закону № 1871-IX).

Згідно з пунктом 10 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1871-IX на період тимчасової окупації територій у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя положення частини першої статті 4 цього Закону не поширюється на осіб, місце проживання яких зареєстроване у житлі, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Така особа може задекларувати або зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання. До реєстру територіальної громади вносяться відомості про зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі.

Особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування) (частина перша статті 4 Закону № 1871-IX).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі № 409/2636/17 (провадження № 61-1188св19) викладено такий висновок: «Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, відповідачі у якій зареєстровані на непідконтрольній території України, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»».

Вказаний висновок є релевантним для застосування при визначенні підсудності справ, якщо не тільки відповідач, а й позивач зареєстровані на непідконтрольній території України, адже такий принцип покликаний забезпечити рівність усіх учасників процесу, та розгляд справи належним судом.

Враховуючи наведені вище положення законодавства, а також вказаний висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, колегія суддів доходить висновку, що якщо позивач звертається до суду з позовом на підставі положень частини сімнадцятої статті 28 ЦПК України, як у справі, що переглядається, то він має довести право на звернення до суду за місцем свого проживання чи перебування шляхом надання довідки про взяття на облік ВПО, в якій зазначено його фактичне місце проживання на момент подання позову, яке за територіальним принципом розподілу адміністративно-територіальної одиниці віднесено до територіальної підсудності суду, до якого подано відповідний позов.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76).

У справі, що переглядається з доданої ОСОБА_1 до позовної заяви довідки про взяття на облік ВПО вбачається, що фактичним місцем проживання/перебуванням позивача є: АДРЕСА_4 .

Доказів, які б підтверджували факт його проживання (перебування) на території м. Львова, на яку поширює свою діяльність Личаківський районний суд м. Львова, позивачем до позовної заяви не додано, а судом першої інстанції не здобуто.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неналежність даної справи до його територіальної юрисдикції (підсудності), та вірно передав її на розгляд належному суду, за фактичним місцем проживання (перебування) позивача.

Помилкове зазначення в оскаржуваній ухвалі ініціалів позивача «В.Я.» замість «В.І.», а також «ч. 17 ст. 25 ЦПК України» замість «ч. 17 ст. 28 ЦПК України» вірних висновків суду не спростовують, не можуть бути підставою для її скасування, однак допущена судом в цій частині описка може бути виправлена, як за заявою позивача, так і з власної ініціативи суду.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Позовна заява повинна, зокрема містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти (пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (частина п`ята статті 177 ЦПК України).

Долучення до апеляційної скарги довідки ВПО, з якою убачається, що починаючи з 22 липня 2022 року (тобто до моменту звернення з вказаним позовом) позивач має фактичне місце проживання/перебування за адресою: АДРЕСА_2 , яка позивачем не долучена до поданої ним позовної заяви, на думку колегії суддів, також не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, адже за таких обставин саме позивач повинен нести спричинені такими діями наслідки.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що фактичне місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_5 є підтверджене рішенням суду у справі № 463/14863/21 за заявою матері позивача ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, адже місце реєстрації (проживання чи перебування) підтверджується відповідними допустимими доказами, визначеними спеціальним законодавством, та не може підтверджуватися рішенням суду, зокрема по справі, учасником якою позивач у справі, що переглядається, не був.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич