ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/873/22 Номер провадження 22-ц/814/2698/23Головуючий у 1-й інстанції Должко С.Р. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Обідіної О.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Диканської окружної прокуратури Олександра Рябовола в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради Полтавської області на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Должко С.Р., по справі за позовом ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням сьомої сесії восьмого скликання від 06.05.2021 їй надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Артелярщина Зіньківської територіальної громади Полтавського району Полтавської області із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Зіньківської міської ради. За наслідками розробленого проєкту землеустрою 21.06.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :00:008:0032 внесена до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

29.06.2021 вона звернулася до Зіньківської міської ради із заявою про затвердження вказаного проєкту та передачу земельної ділянки у власність. Однак листом від 28.08.2021 її повідомлено, що клопотання розглянуто на сесії ради від 06.08.2021, але рішення не прийнято. Рекомендовано повторно звернутися з клопотанням до сесії Зіньківської міської ради для його розгляду та прийняття відповідного рішення. Вважає дії відповідача такими, що порушують її право власності, тому звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:008:0032 площею 2.00 га, яка знаходиться на території Покровського старостинського округу за межами населеного пункту с. Артелярщина Зіньківської територіальної громади Полтавського району Полтавської області.

На вказане рішення суду першої інстанції подав апеляційну скаргу керівник Диканської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Зіньківської міської ради Полтавської області, в якій, посилаючись на незаконність рішення суду та невідповідність його вимогам ст. 376 ЦПК України, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Прокурор вважає, що позивач, звернувшись з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обрав неправильний спосіб захисту порушених прав, яким у даному випадку з урахуванням фактичних обставин справи є звернення до Зіньківської міської ради з клопотанням про затвердження проєкту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність або оскарження дій та рішення Зіньківської міської ради.

Ухваливши рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнавши за нею право власності на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження Зіньківської міської ради, підмінивши волю власника землі та протиправно позбавив територіальну громаду майна у вигляді спірної земельної ділянки.

Крім цього прокурор, обґрунтовуючи підстави представництва, послався на приписи ст. 7, 14, 131-1, 142 Конституції України, ст. 4,56 ЦПК України, ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру України», рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99, правові висновки у постановах Верховного Суду, зокрема у справі №905/803/18 від 26.02.2019, ст. 60 ч. 5,6,8, ст. 62 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.1 ЗК України.

Зазначає, що оскаржуваним рішенням суду створено загрозу майновим інтересам держави в особі органу місцевого самоврядування щодо володіння, користування та розпорядження земельними ділянками комунальної власності, фактично позбавлено територіальну громаду у праві на земельну ділянку комунальної власності.

Оскільки Зіньківська міська рада, як орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, не оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, вважає, що прокурор має право на звернення до апеляційного суду задля захисту інтересів держави.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора та залишити без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним і обґрунтованим. Просить розглядати справу у її відсутність.

Крім цього прокурором до апеляційного суду подано відповідь на вказаний відзив.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У судове засідання з"явився прокурор Вороненко А.М.

Позивач ОСОБА_1 до апеляційного суду не з"явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй судової повістки про виклик до суду.

Відповідач Зіньківська міська рада Полтавської області повідомлена про день, час і місце розгляду справи на електронну адресу. Крім того відповідач надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Неявка осіб, належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи не перешкоджає її розгляду. Зазначене відповідає ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням сьомої сесії восьмого скликання від 06.05.2021 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ секція А 01.01.03), що розташована за межами населених пунктів на території (Покровського старостинського округу Зіньківської територіальної громади за межами населеного пункту с. Артелярщина) Полтавського району Полтавської області, із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності Зіньківської міської ради (а.с. 14).

На виконання вищезгаданого рішення ОСОБА_1 замовлено проєкт землеустрою, який розроблений ФОП ОСОБА_3 , згідно якого 21.06.2021 земельна ділянка за кадастровим номером :00:008:0032 внесена до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

За наслідками виготовленого проекту землеустрою 21.06.2021 земельна ділянка за кадастровим номером :00:008:0032 внесена до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка за кадастровим номером :00:008:0032, яка знаходиться на території Покровського старостинського округу Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області, зареєстрована 21.07.2021 відділом у Ратнівському районі міжрайонного управління у Ратнівському та Старовижівському районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

29.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Зіньківської міської ради із заявою про затвердження проєкту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність.

Листом від 28.08.2021 року № 02-18/2375 «Про надання роз`яснення щодо неприйняття рішення» ОСОБА_1 повідомлено, що клопотання «Про затвердження документації із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки розглянуто на третьому пленарному засіданні восьмої (позачергової) сесії Зіньківської міської ради восьмого скликання від 06.08.2021 року, але рішення не прийнято (а.с. 15-25).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація державним кадастровим реєстратором спірної земельної ділянки з присвоєнням їй кадастрового номера на підставі поданого проекту землеустрою відповідно до статей 9, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» свідчить про відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, тому зважаючи на відповідність проекту землеустрою вимогам нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації, що підтверджується поданими разом з цим позовом доказами, Зіньківська міська рада не мала права не приймати рішення про затвердження проектної документації та передачу земельної ділянки у власність, чим порушила права позивача, які можуть бути поновлені шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку. Також суд вказав, що із врахуванням визнання відповідачем позову, визнання за позивачем права на земельну ділянку не порушить прав, свобод та інтересів інших осіб.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно приписів частини першої статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини перша, друга статті 116 ЗК України).

За змістом частин шостої-дев`ятої статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян із земель державної або комунальної власності, у тому числі для ведення особистого селянського господарства, передбачає реалізацію таких послідовних етапів: 1) звернення зацікавлених громадян з клопотанням до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування; 3) розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 4) затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної законом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

Відповідно до частин десятої, одинадцятої статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Таким чином, оскарження в судовому порядку відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або залишення без розгляду відповідного клопотання зацікавленої особи є окремим способом судового захисту майнового інтересу громадян щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, який не є тотожним захисту права власності.

Право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Визнання права власності, що передбачене статтею 392 ЦК України, а також пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України, як спосіб захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, на підставі рішення суду не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи,що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічні висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14 (провадження № 61-12893св18), від 16 травня 2019 року у справі № 446/1654/11 (провадження № 61-10359св18), від 10 червня 2021 року у справі № 640/10719/17 (провадження № 61-4449св19), а також у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 28 січня 2015 року у справі 6-225цс14.

Згідно статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:008:0032 площею 2.00 га, яка знаходиться на території Покровського старостинського округу за межами населеного пункту с. Артелярщина Зіньківської територіальної громади Полтавського району Полтавської області,на вищевказане належної уваги не звернув, не встановив фактичних обставин набуття позивачем на законних підставах права власності на спірну земельну ділянку, що підлягає захисту у спосіб його визнання, та неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін.

Висновки суду про те, що формування земельної ділянки та її реєстрація у Державному земельному кадастрі з присвоєнням індивідуального кадастрового номеру є достатньою підставою для виникнення у позивача суб`єктивного майнового права на спірну земельну ділянку, є помилковими та не ґрунтуються на законі.

Обов`язковість формування земельної ділянки, що полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру, встановлена статтею 79-1 ЗК України, Законом України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI (далі - Закон № 3613-VI).

Відповідно до частин другої-п`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (частини дев`ята, десята статті 79-1 ЗК України).

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 3613-VI Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Державний земельний кадастр ведеться з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при: регулюванні земельних відносин; управлінні земельними ресурсами; організації раціонального використання та охорони земель; здійсненні землеустрою; проведенні оцінки землі; формуванні та веденні містобудівного кадастру, кадастрів інших природних ресурсів; справлянні плати за землю.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону № 3613-VI кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок.

Таким чином, формування земельної ділянки та внесення відомостей про неї до Державного земельного кадастру на підставі проекту землеустрою, розробка якого має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта цивільних прав, входить до процедури передачі земельних ділянок у власність чи користування громадян, встановленої статтею 118 ЗК України, та за відсутності позитивного рішення відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність у межах повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, не породжує суб`єктивних цивільних прав заінтересованої особи на таку земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Зважаючи на характер спірних відносин, належному способу захисту майнового інтересу позивача в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства відповідає оскарження відмови органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду, що розглядається у порядку адміністративного судочинства.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення про відмову у позові ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку за безпідставністю.

Аналізуючи підстави представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частини третя, четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзац 1 частини третьої, абзаци 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

В судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 40)).

Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункт 43)).

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції Зіньківську міську раду, як орган місцевого самоврядування, уповноважений на передачу земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності Зіньківської територіальної громади, представляв начальник юридичного відділу виконавчого комітету Зіньківської міської ради Полтавської області Білан А. А., повноваження якого на самопредставництво юридичної особи відповідача не були належним чином підтвердженні.

Дана особа особисто отримував в суді повістки про виклики до суду на ім`я Зіньківської міської ради в усі судові засідання, які були призначені судом на 14.10.2022 та 21.10.2022, проте, участі у підготовчому засіданні 14.10.2022 та в судовому засіданні при розгляді справи по суті 21.10.2022 він не брав, подавши до Зіньківського районного суду Полтавської області заяви від 04.10.2022 та 19.10.2022 про розгляд справи без його участі, як представника відповідача за дорученням (а. с. 32, 36, 45, 46).

Частинами третьою, четвертою статті 58 ЦПК України в редакції Закону № 390-IX від 18.12.2019 встановлено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника, яким згідно частини першої статті 60 ЦПК України може бути адвокат.

Таким чином, можливість участі юридичної особи у справі через її працівника за правилами самопредставництва можлива лише за наявності підтвердження, що цей працівник уповноважений діяти від імені юридичної особи або за законом, або за статутом чи положенням, або за трудовим договором (контрактом).

На підтвердження своїх повноважень до заяв про розгляд справи без його участі ОСОБА_4 надав суду копію довіреності від 03.12.2021 № 4 строком дії до 03.12.2022, у якій визначено обсяг дій, які він може вчиняти від імені Зіньківської міської ради, підписану міським головою Максименко С. М. (а. с. 37,47). Проте ніяких підтверджень того, що коло його трудових (посадових) обов`язків охоплювало можливість діяти від імені відповідача у цивільному процесі за правилами самопредставництва, заявник суду не подав, в матеріалах справи також відсутні докази того, що Білан А. А. є адвокатом.

Таким чином, ОСОБА_4 не міг на підставі довіреності, у якій є перелік повноважень представника, здійснювати згідно з частиною третьою статті 58 ЦПК України самопредставництво юридичної особи - відповідача, підписуючи від імені Зіньківської міської ради Полтавської області розписки про отримання судових повісток про виклик до суду, заяви про розгляд справи за його відсутності та розписку про отримання 02.11.2022 копії рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21.10.2022 (а.с. 32, 36, 45, 46, 56).

На електронну адресу Зіньківської міської ради судова повістка про виклик до суду у цій справі була надіслана судом лише 17.10.2022 - з порушенням строку, встановленого частиною п`ятою статті 128 ЦПК України (а. с. 43-44), копія рішення суду безпосередньо до Зіньківської міської ради судом не направлялась.

За таких обставин слід дійти висновку, що інтереси держави в особі Зіньківської міської ради Полтавської області не були належним чином захищені в суді першої інстанції, звернення в.о. керівника Диканської окружної прокуратури від 09.12.2022 № 51-4814вих-22 до Зіньківського міського голови щодо апеляційного оскарження рішення Зіньківського районного суду у справі № 530/873/22 від 21.10.2022 залишилось без належного реагування (а. с. 69), тому вступ у справу прокурора на стадії апеляційного оскарження з повідомленням про це компетентного органу, який протягом розумного строку не подав апеляційну скаргу, відповідає вимогам статей 4, 56 ЦПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та права територіальної громади Зіньківської міської ради на спірну земельну ділянку комунальної власності мають бути захищені шляхом скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

За таких обставин апеляційна скарга керівника Диканської окружної прокуратури Олександра Рябовола в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради Полтавської області підлягає задоволенню. Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 рокускасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою витрати покладаються на позивачку. Також з позивачки підлягають стягненню на користь Полтавської обласної прокуратури 1488,60 грн. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги (а.с. 82,91).

Керуючись статтею 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1 п. п. 3, 4, статтями 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Диканської окружної прокуратури Олександра Рябовола в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради Полтавської області задовольнити.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2022 рокускасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури () 1488,60 грн. (тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень 60 копійок) витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07.11.2023.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

О.І.Обідіна