Ухвала

05 січня 2023 року

м. Київ

справа № 206/4713/17

провадження № 61-13246ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області), третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову зазначала, що у 2014 році звернулася до Дніпропетровської міської ради із клопотанням на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56 їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Після отримання рішення, нею здійснено всі необхідні дії для відведення земельної ділянки, а саме: розроблено та погоджено технічну документацію, отримано кадастровий номер :096455:0265).

У подальшому вона неодноразово зверталась до Дніпропетровської міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі їй у приватну власність. Проте Дніпропетровська міська рада, порушуючи порядок та строки розгляду її клопотань, усіляко затримувала розгляд клопотання та взагалі не приймала будь-яких рішень. У той же час, їй стало відомо, що земельна ділянка, на яку їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, з незрозумілих причин, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 . Дніпропетровська міська рада неодноразово приймала рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Втім, ОСОБА_3 рішення Дніпропетровської міської ради не виконував та нічого не робив з виділеною земельною ділянкою. Після прийнятого 29 жовтня 2014 року рішення № 82/56, ОСОБА_3 почав писати скарги про чинення йому перешкод у користуванні земельною ділянкою. Незважаючи на наявність рішення від 29 жовтня 2014 року № 82/56, ОСОБА_3 домігся повторно отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, про що свідчить рішення Дніпропетровської міської ради від 26 листопада 2014 року № 85/58. На сьогодні ОСОБА_3 продовжує не реалізовувати своє право на отримання спірної земельної ділянки та лише чинить перешкоди іншим особам.

13 квітня 2017 року за рішенням Дніпропетровської міської ради № 344/19 ОСОБА_3 в черговий раз надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, водночас, у той же день, тобто 13 квітня 2017 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення № 83/19 про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_3 . Під час підготовки позовної заяви їй стало відомо, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 82/14 рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56, яким їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, визнано таким, що втратило чинність.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати незаконними та скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14, скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 83/19, скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_3 на земельну ділянку та зобов`язати Дніпропетровську міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі їй земельної ділянки.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14 «Про втрату чинності рішень міської ради від 29 жовтня 2014 року № 83/56, від 29 жовтня 2014 року № 82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) на АДРЕСА_2 » в частині визнання таким, що втратило чинності, рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56 «Про надання ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_2 ». Зобов`язано Дніпровську міську раду на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). У іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиконання Дніпровською міською радою повноважень в частині розгляду заяви позивачки про затвердження проекту землеустрою та наданні у користування земельної ділянки, а також відсутність письмового рішення Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради, прийнятого у передбачений чинним законодавством строк, стосовного ініційованого позивачкою питання про задоволення та/або відмову, позбавило позивачку у розумні строки без затримки домогтись вирішення питання, що стосувалось безпосередньо її законного інтересу, що є неприпустимим з боку держави. Відмовляючи в частині вимог щодо скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 83/19 та скасування державної реєстрації за ОСОБА_3 на земельну ділянку за кадастровим номером :09:455:0285, реєстровий номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису права власності 20495093, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою порушення її прав указаним рішенням та ненаданням доказів державної реєстрації за ОСОБА_3 земельної ділянки у АДРЕСА_2 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року в частині зобов`язання Дніпровської міської ради на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , для будівництва житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду в частині визнання незаконним та скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14 «Про втрату чинності рішень міської ради від 29 жовтня 2014 року № 83/56, від 29 жовтня 2014 року № 82/56 стосовно надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) на АДРЕСА_2 » в частині визнання таким, що втратило чинності, рішення Дніпропетровської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 82/56 «Про надання ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_2 » змінено в частині правового обґрунтування підстав задоволення позовних вимог, викладено мотивувальну частину рішення суду у редакції цієї постанови. У іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуване рішення Дніпропетровської міської ради від 28 вересня 2016 року № 83/14 є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки таке рішення фактично вичерпало свою дію фактом його виконання. Крім того, ОСОБА_1 вчинивши юридично значущі дії щодо вирішення питання про отримання у майбутньому права власності на спірну земельну ділянку, а саме отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки, розробила такий проект, за її заявою сформовано земельну ділянку (проведено реєстрацію у державному кадастрі земельних ділянок, присвоєно кадастровий номер) мала сподівання та правомірні очікування на закінчення процедури отримання у власність земельної ділянки, яка залежить від правомірної поведінки уповноваженого державного органу. Апеляційний суд не погодився з висновком місцевого суду в частині задоволення вимог про зобов`язання Дніпровської міської ради на найближчій сесії розглянути питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 , оскільки рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою належить до виключних повноважень міської ради шляхом прийняття відповідних рішень на пленарному засіданні. Рішення, дії або бездіяльність міської ради про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою, надання земельних ділянок, залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Доказів оскарження позивачкою дій або бездіяльності Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради щодо нерозгляду заяви від 11 квітня 2016 року та клопотання від 30 червня 2017 року ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі їй у приватну власність спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду (через систему «Електронний суд») з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах. Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а також формальне цитування постанов Верховного Суду, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд роз`яснює заявниці положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявниці.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа - ОСОБА_3 , про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії повернути заявниці.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак