КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/5622/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС»(далі - ПрАТ «СК «АРКС») звернулось до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 13 112,83 грну рахунок відшкодування матеріальноїшкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП)та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначило, що 05 травня 2018 року між ПрАТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 125030а8кга, відповідно до умов якого застраховано транспортний засіб «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 .

31 березня 2019 року на просп. Космонавта Комарова, 1/3 у м. Києві сталася ДТП за участю транспортних засобів «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої забезпечений договором добровільного страхування автомобіль отримав механічні ушкодження.

Винними у скоєнні вказаної ДТП визнаного обох учасників пригоди відповідно до постанов суду від 10 травня 2019 року у справах № 760/9885/19 та № 760/9889/19.

На підставі заяви страхувальника від 02 квітня 2019 року та наданого пакету документів було складеного страховий акт № АХА2461822 від 19 квітня 2019 року, відповідно до якого позивач 22 квітня 2019 року здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 113 577,56 грн.

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») за договором (полісом) обов`язкового страхування № АМ9195846, позивач звернувся до страховика із заявою про відшкодування шкоди в порядку регресу, після чого 08 липня 2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило страхову виплату на його користь у розмірі 43 675,95 грн.

Оскільки в даному випадку наявна обопільна вина учасників ДТП, то різниця заподіяної майнової шкоди становить 13 112,83 грн (113 577,56 / 2 - 43 675,95 = 13 112,83), яку в розумінні положень статей 993, 1187, 1194 ЦК України повинен відшкодовувати відповідач, як винуватець ДТП.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АРКС» суму страхового відшкодування у розмірі 13 112,83 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Повразюка Р.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував, що сума, яку позивач просив стягнути з відповідача, становить різницю між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля без урахуванню зносу та вартістю ремонту з урахуванням зносу, однак відповідно до статей 993, 1192 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до позивача не могло перейти більше прав, ніж їх мав потерпілий до винної в пошкодженні його майна особи.

Відтак, на переконання відповідача, до позивача перейшло право вимоги до нього та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» лише в тому обсязі, яке потерпілий мав до осіб відповідальних за завдані збитки, тобто лише в межах реальної вартості втраченого майна (з урахуванням зносу).

З огляду на наведене, відповідач вважає, що страховик потерпілої особи, взявши на себе обов`язок за договором майнового страхування відшкодувати вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, не може перекладати такий обов`язок на нього чи його страховика, які не є стороною такого договору, оскільки протилежне суперечить положенням статті 1192 ЦК України та статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що у свою чергу узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 910/22886/16.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача за довіреністю - ОСОБА_3 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, сплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, так як в цьому випадку у її страховика не виник обов`язок відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, який неодноразово був підтверджений Верховним Судом, зокрема у постанові від 03 грудня 2020 року у справі 352/1384/18.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що 05 травня 2018 року між ПрАТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 125030а8кга «Все включено», предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані із володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності.

31 березня 2019 року на просп. Космонавта Комарова, 1/3 у м. Києві сталася ДТП за участю транспортних засобів «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та «Peugeot», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок якої забезпечений договором добровільного страхування автомобіль отримав механічні ушкодження.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року у справі № 760/9889/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння вказаного ДТП y вигляді штрафу.

Іншою постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2019 року у справі № 760/9885/19 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння даної ДТП y вигляді штрафу.

На підставі заяви страхувальника ОСОБА_2 від 02 квітня 2019 року та наданого ним пакету документів, а також в результаті проведеного огляду пошкодженого автомобіля Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , рахунку № НОМЕР_3 від 03 квітня 2019 року ФОП ОСОБА_4 та ремонтної калькуляції № 1.003.19.0 від 17 квітня 2019 року, було складеного страховий акт № АХА2461822 від 19 квітня 2019 року, відповідно до якого ПрАТ «СК «АРКС» 22 квітня 2019 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 113 577,56 грн, а саме перерахувало ці грошові кошти на рахунок СТО - ФОП ОСОБА_4 з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без врахування коефіцієнта фізичного зносу).

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ9195846, позивач звернувся до страховика відповідача із заявою про відшкодування шкоди в порядку регресу та 08 липня 2019 року отримав від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхову виплату у розмірі 43 675,95 грн з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складових частини пошкодженого транспортного засобу.

Отже, як було встановлено судом, по страховому випадку, який стався 31 березня 2019 року, страховик відповідача сплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 43 675,95 грн, а сума збитків, які були відшкодовані потерпілому позивачем і не включені до суми страхової виплати, яка здійснена страховиком відповідача становить 13 112,83грн з огляду на обопільну вину учасників ДТП (113 577,56 / 2 - 43 675,95 = 13 112,83).

19 березня 2021 року ПрАТ «СК «АРКС» направило ОСОБА_1 претензією про відшкодування шкоди на суму 13 112,83грн, проте доказів сплати відповідачем вказаних грошових коштів матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як винна у ДТП особа, зобов`язаний в порядку суброгації сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), що здійснена його страховиком на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог статей 993, 1194 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

За змістом указаних норм, фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності, як відшкодування матеріальної шкоди, є вчинення особою правопорушення.

У пункті 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що спір про відшкодування шкоди, завданої самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні

в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком (ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Таким чином страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України у системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц (провадження № 61-4756св18) та від 03 грудня 2020 року у справі № 352/1384/18 (провадження № 61-19013св19).

Враховуючи викладене, установивши, що вартість майнового збитку, завданого власнику пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася в тому числі з вини відповідача, перевищує виплачений на користь позивача розмір страхового відшкодування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПрАТ «СК «АРКС» має право вимагати стягнення з ОСОБА_1 різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», що з урахуванням обопільної вини учасників ДТПстановить 13 112,83грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», тому саме останнє зобов`язане відшкодовувати заподіяну шкоду у повному розмірі, оскільки вказана страхова компанія з урахуванням вимог статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виконала свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування, укладеним з відповідачем, тому різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням підлягає стягненню саме з відповідача.

Колегія суддів в оцінці обставин даної справи виходить з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (див. висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц).

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, яка підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи (чи її страховика) різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.

При цьому якщо потерпілий (чи його страховик) звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивача перейшло право вимоги до відповідача та його страховика - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» лише в тому обсязі, яке потерпілий мав до осіб відповідальних за завдані збитки, тобто лише в межах реальної вартості втраченого майна (з урахуванням зносу) безпідставні.

За змістом частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика відповідача, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень чинного законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній