Номер провадження: 22-ц/813/3238/23
Справа № 1512/1742/2012
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

відповідач за зустрічним позовом Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув в відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року у складі судді Гниличенко М.В.,

встановив:

У лютому 2012 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-500/080/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 198000,00 дол. США на термін до 13 червня 2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з використанням плаваючої процентної ставки фіксованого відсотка 4,49 % річних + FIDR. 13 травня 2009 року, 12 липня 2010 року та 13 травня 2011 року сторони вносили зміни до кредитного договору шляхом укладення додаткових угод. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, не повернув кредитні кошти та не сплатив відсотки за користування кредитом, у результаті чого станом на 05 червня 2014 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 10 856 141,09 грн. З 26 червня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфеля, укладеного 24 лютого 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до участі у справі залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна». З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 4, а. с. 13) позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року № ML-500/080/2008 у сумі 10 856 141,09 грн, з яких 2 138 769,92 грн основна заборгованість за кредитом, 195 884,06 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 8 521 489,10 грн пеня за порушення умов виконання зобов`язань за кредитним договором.

09 грудня 2013 року Київський районний суд м. Одеси прийняв від ОСОБА_1 зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідносин за кредитним договором та визнання недійсним договору іпотеки і об`єднав в одне провадження з первісним позовом ПАТ «ОТП Банк».

01 квітня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

18 листопада 2014 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси об`єднано в одне провадження справи за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про припинення правовідносин за кредитним договором і визнання недійсним договору іпотеки та за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

06 червня 2017 року Київський районний суд м. Одеси на підставі заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» постановив ухвалу про залишення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки без розгляду.

19.01.2018 ухвалою Київського районного суду м. Одеси зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання недійсним договору іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року №ML-500/080/2008 у загальному розмірі 4 669 307,96 грн, з яких заборгованість за кредитом 2 138 769,92 грн, заборгованість за відсотками 195 884,06 грн, пеня 2 334 653,98 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року змінено в частині стягнення заборгованості за відсотками та пенею. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 13 червня 2008 року № ML-500/080/2008 станом на 14 листопада 2011 року: заборгованість за кредитом 181 864,17 дол. США; заборгованість за відсотками 10 947,12 дол. США; пеня 87 082,88 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 19.01.2018 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2019 прийнято до провадження матеріали справи за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання недійсним договору іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.06.2021 року об`єднано позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, визнання недійсним договору іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.

Представник відповідача ОСОБА_1 в уточненій зустрічній позовній заяві просив визнати недійсним договір іпотеки від 13 травня 2011 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13.06.2008 відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору іпотеки від 13 травня 2011 року відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити у повному обсязі, стягнути з судові витрати за подачу апеляційної скарги з ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ЦПК України не містить вимоги щодо предмету договору факторингу (право грошової вимоги), за критерієм віднесення носія вказаної заборгованості до кола суб`єктів господарювання. Так, згідно ст. 1078 ПК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Також безпідставним є твердження позивачки, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому не має законного права приймати платежі від позичальника в іноземній валюті.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , визнати недійсним договір іпотеки від 13 травня 2011 року, укладений між ПАТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Наталією Артемівною, зареєстрований в реєстрі за № 4183, скасувати в Державному Реєстрі іпотек відомості про реєстрацію іпотечного обтяження реєстраційний номер 11171354 від 16.05.2011, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Наталією Артемівною. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що умови передачі квартири у «другу» іпотеку є несправедливими, укладання договору «другої» іпотеки від 13.05.2011 порушило вимоги ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», стало наслідком недобросовісної поведінки Банку, в результаті чого виник істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, у зв`язку із чим «другий» договір іпотеки від 13.05.2011 повинен бути визнаний недійсним в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-500/080/2008, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 198000,00 дол. США на строк до 13 червня 2021 року з використанням плаваючої процентної ставки, а саме фіксованого відсотка 4,49 % річних + FIDR, за користування кредитними коштами. Повернення кредитних коштів і сплату процентів позичальник зобов`язався здійснювати щомісячно у розміри та строки, визначені у графіку платежів.

13.06.2008 для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки згідно з яким іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

13.05.2009, 12.07.2010, 13.05.2011 ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 уклали додаткові угоди до кредитного договору. Додаткові угоди визначили періоди (з 13.05.2009 по 13.10.2009, з 13.05.2011 по 15.08.2011), коли для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка в розмірі 7% і 6,5% відповідно. Сторони виклали графік платежів в новій редакції, визначили права та обов`язки сторін при укладанні позичальником договору страхування з умовою розстрочки сплати повної суми страхового платежу.

13.05.2011 між ПАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором від 13.06.2008 № ML-500/080/2008, предметом якого визначено квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до досудової вимоги від 14.11.2011 банк вимагав від позичальника дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором у розмірі суми кредиту 181 864,17 доларів США, суми процентів за користування кредитом у розмірі 10 947,12 доларів США, пені в розмірі 87 082,88 грн. (т.2 а. с. 161).

24.02.2012 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець (ПАТ «ОТП Банк») продає (переуступає) покупцю (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду.

Також 24.02.2012 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підписано додаток 1 до вказаного договору.

24.02.2012 також між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підписано акт приймання-передачі кредитного портфелю.

24.02.2012 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги в тому числі за кредитним договором, укладеним 13.06.2008 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 № ML-500/080/2008.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адресу відповідача ОСОБА_1 досудову вимогу від 22 березня 2012 року №53814, якою останнього було повідомлено про відступлення права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором та про наявність залишку у відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 181 864,17 доларів США, відсотків за користування кредитом у розмірі 18 167,72 доларів США, та просило виконати в повному обсязі всі зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна», кредитна заборгованість ОСОБА_1 станом на 14.11.2011 становить за тілом кредиту 181 864,17 доларів США, за відсотками 10 947,12 доларів США та пеня в розмірі 87 082,88 грн. (т. 4 а.с.142).

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 546 ЦПК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Встановлено, що банк належно виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а боржник допустив неналежне виконання зобов`язань, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за кредитом та відсотками.

Суд першої інстанції відмовляючи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості виходив з того, що на момент укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року та договору про відступлення права вимоги від 24 лютого 2012 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не видавались генеральна та/або індивідуальна ліцензії Національного банку України на право здійснення операцій з іноземною валютою, у зв`язку з чим товариство не могло набути право вимоги за валютним кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року, тобто є неналежним позивачем у даній справі.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року N 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі N 909/968/16 (провадження N 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі N 465/646/11 (провадження N 14-222цс18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2020 року у справі N 638/22396/14-ц (провадження N 14-16цс20) зазначила про відсутність підстав для відступу від вказаних вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду.

Крім того, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі 346/1305/19 (провадження N 14-181цс20), фактично відсилає до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 березня 2021 року у справі N 906/1174/18 (провадження N 12-1гс21), в якій зазначено про часткове відступлення від правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 465/646/11 (провадження N 14-222цс18), шляхом конкретизації висновку, а саме: відступлення права вимоги за кредитними і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

На момент укладення договору факторингу (24.02.2012) ТОВ "ОТП Факторинг Україна" мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, мало право здійснювати фінансову послугу у виді факторингу.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ТОВ "ОТП Факторинг Україна" права набуття вимоги за кредитним договором.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ "ОТП Банк" і ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був укладений договір факторингу, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі N 752/18402/16-ц (провадження N 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі N 562/3925/18 (провадження N 61-10905св20).

За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року N 15-93 (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення спірних договорів) під "валютними операціями" слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частиною другою статті 2, статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У пункті 4 статті 5 Декрету N 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами в) та г) передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету N 15-93).

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету N 15-93 право вимоги за кредитним договором, яке перейшло від ПАТ "ОТП Банк" до ТОВ "ОТП Факторинг Україна", за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення вказаного договору іноземна валюта не використовувалась, як засіб платежу.

Отже, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості дійшов помилкового висновку про те, що за відсутності у ТОВ "ОТП Факторинг Україна" генеральної або індивідуальної ліцензії у останнього не виникло право набуття вимоги за кредитним договором.

Вбачається, що в процесі розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги та просив стягнути з позичальника залишок заборгованості за кредитом, що становить 181 864,17 дол. США в еквіваленті по курсу НБУ 11,7602602 грн. за 1 дол. США, а саме в розмірі 2 138 769,92 грн.; відсотки за період з 15.12.2010 року по 24.02.2012 року, що склало 16 656,44 дол. США в еквіваленті по курсу НБУ 11,7602602 грн. за 1 дол. США, а саме в розмірі 195 884,06 грн., а також пеню за період з 02.07.2013 по 30.05.2014. що становить 724 600,23 дол. США в еквіваленті по курсу НБУ 11,7602602 грн. за 1 дол. США, а саме в розмірі 8 521 489,10 грн.

Водночас встановлено, що ПАТ "ОТП Банк" пред`явивши досудову вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості від 14.11.2011 встановив строк повного виконання зобов`язання протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги, на власний розсуд змінив строк дії кредитного договору і встановив новий строк повного виконання зобов`язання, зі спливом якого право банка на нарахування процентів за користування кредитними коштами і неустойки припинилося.

З наданого позивачем розрахунку, складеного станом на день звернення до позичальника з досудовою вимогою від 14.11.2011 (а.с. 14 т. 4) вбачається, що борг позивальника перед банком становить: 181 864,17 доларів США заборгованості по кредиту, суми процентів за користування кредитом у розмірі 10 947,12 доларів США, пені в розмірі 87 082,88 грн. Вказаний розрахунок заборгованості позичальником не спростовано.

Отже, з урахуванням уточнень позовних вимог від 13.07.2017, з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року, станом на 14.11.2011, яка складається з боргу за кредитом в розмірі 2 138 769,92 грн.; відсотків у розмірі 128 740 грн. та пені у розмірі 87 082,88 грн.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору іпотеки від 13 травня 2011 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно встановив, що всі умови оспорюваного іпотечного договору підписані позичальником добровільно, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, вказаний договір укладено за ініціативи відповідача, при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, а на час його укладення він не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Зазначені апелянтом обставини світової фінансової кризи не є важкими обставинами в розумінні приписів статті 233 ЦК України, оскільки такі обставини не є виключними саме щодо відповідача, так як стосуються й інших учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного суду України від 11.10.2017 у справі №757/22651/15-ц).

Наявність інших тяжких обставин, які вплинули на укладання оспорюваного договору іпотеки апелянтом не зазначені та відповідними доказами не підтверджені.

Доцільність надання іпотекодавцем в іпотеку банку квартири в забезпечення зобов`язань за кредитним договором попередньо узгоджувалося сторонами та саме позичальник ініціював укладення другого договору іпотеки, отже, посилання ОСОБА_1 на те, що спірний договір іпотеки укладався за умови реструктуризації боргу та надання права позичальнику на продаж предмета іпотеки за договором від 13.06.2008, які банком не були додержані, не впливають на вирішення даного спору, оскільки непогодження позичальника з умовами здійсненої банком реструктуризації боргу не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позичальником наявності тяжких обставин, як обов`язкової умови застосування статті 233 ЦК України, та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки, як такого, що укладений під впливом тяжкої обставини.

Не доведено й наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договору іпотеки від 13.06.2011 року є несправедливими відповідно до приписів статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості скасувати. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року у розмірі 2 138 769,92 грн.; заборгованість за відсотками у розмірі 128 740 грн. та пеню у розмірі 87 082,88 грн. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про стягнення заборгованості скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №ML-500/080/2008 від 13 червня 2008 року в загальному розмірі 2 354 592,8 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2 138 769,92 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 128 740 грн. та пені у розмірі 87 082,88 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.11.2023

Головуючий:

Судді: