ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 730/624/20

провадження № 61-5984св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касацій

ного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2023 року у складі судді Луговця О. А. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати- ОСОБА_3 , яка постійно проживала зі своїм чоловіком (батьком позивачки) ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина на належні їй права та майно, які вона заповіла на її користь, склавши заповіт.

Проте нотаріус відмовила у наданні правовстановлюючих документів, оскільки існує інший претендент на спадщину - ОСОБА_2 , на якого був складений заповіт пізніше, ніж заповіт на її ім`я.

Посилалася на те, що відповідач повідомив її, що заповіт складався у приміщенні Оленівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області та був обумовлений існуванням боргів і в такий спосіб припинявся спір про їх повернення.

Вважала, що її мати не могла скласти вказаний заповіт на чужу їй особу, з 2019 року в матері сталися серйозні проблеми зі здоров`ям, зокрема, втрачено повноцінні функції правобічних руки й ноги, стало утрудненим пересування, в зв`язку із чим вона не могла самостійно відвідати Оленівську сільську раду та підписати повторний заповіт на ОСОБА_2 ; паспорт матері знаходився на зберіганні в неї, що також виключало можливість оформлення оспорюваного заповіту; місце та порядок посвідчення заповіту відповідною посадовою особою Оленівської сільської ради суперечить вимогам чинного нотаріального законодавства.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила судвизнати недійсним заповіт, складений її матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , мешканця м. Борзна Чернігівської області.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , складений та посвідчений 19 листопада 2019 року виконуючим обов`язки старости Оленівського старостинського округу Борзнянської міської ради Чернігівської області Кривець В. В., що зареєстрований в реєстрі за № 17.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що правдивість тверджень позивачки та заявлені нею вимоги заслуговують на довіру, її мати ОСОБА_3 заповіт від 19 листопада 2019 року на користь ОСОБА_2 не підписувала, її волевиявлення на укладення даного правочину було відсутнє.

При цьому суд першої інстанції взяв до уваги висновок почеркознавчої експертизи № 554/1 від 09 вересня 2022 року та пояснення судового експерта ОСОБА_5., яка категорично висловилась, що рукописний запис та підпис в заповіті від 19 листопада 2019 року від імені ОСОБА_3 вчинені не заповідачкою, а іншою особою; при цьому, з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_3 ознак виконання записів із зміною звичної до письма руки не виявлено; збиваючим фактором штучного характеру в даному випадку є саме наслідування підпису та почерку іншої особи.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки висновком експертизи було встановлено, що рукописний запис та підпис в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 заповіт на користь ОСОБА_2 не підписувала і її волевиявлення на укладення даного правочину було відсутнє.

Суд апеляційної інстанції погодився з районним судом про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_2 про проведення повторної почеркознавчої експертизи, оскільки судовий експерт була допитана в судовому засіданні, в якому надала чіткі й змістовні відповіді та роз`яснила свій висновок.

Крім того, суд вважав безпідставними доводи відповідача, що висновок судово-почеркознавчої експертизи є упередженим, необґрунтованим, проведеним з порушенням методичних положень почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2023 року скасувати та направити справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У квітні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована незгодою заявника з висновком експерта у зв`язку з необґрунтованістю висновків проведеної експертизи. При цьому районний суд безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також ОСОБА_2 вказує на порушення норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки районний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Посилається на обґрунтованість висновку суду першої інстанції, що допитана в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_5 підтвердила достатність наданих їй для проведення експертизи матеріалів для прийняття категоричного висновку про те, що підпис в оспорюваному заповіті зроблено не ОСОБА_3 .

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 (том 1, а. с. 8, 9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (том 1, а. с. 10).

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Борзнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Лукаш Т. М. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері, на підставі якої було заведено спадкову справу (том 1, а. с. 31, 34).

Відповідно до наявного в матеріалах спадкової справи заповіту від 23 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Борзнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Лукаш Т. М., ОСОБА_3 усе належне їй майно заповідала дочці ОСОБА_1 (том 1, а. с. 43).

Також в матеріалах спадкової справи наявний заповіт від 19 листопада 2019 року, посвідчений в. о. старости Оленівського старостинського округу Борзнянської міської ради Чернігівської області Кривець В. В., згідно з яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповідала земельні ділянки (паї), які розташовані на території Борзнянської міської ради Борзнянського району Чернігівської області, загальною площею 6,21 га і 4,2373 га, а також земельну ділянку (пай), яка розташована на території Ядутинської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, загальною площею 0,2553 га, ОСОБА_2 (том 1, а. с. 48).

02 липня 2020 року нотаріальною конторою зареєстровано заяву ОСОБА_2 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (том 1, а. с. 45).

Відповідно до висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 554/1 від 09 вересня 2022 року рукописний запис: «цей заповіт мною прочитано та підписано, ОСОБА_3 » в оригіналі заповіту від 23 червня 2018 року, згідно якого ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_1 усе своє майно, виконаний, ймовірно, ОСОБА_3 ; підпис в оригіналі заповіту від 23 червня 2018 року виконаний, ймовірно, ОСОБА_3 ; рукописний запис: «мною ОСОБА_3 текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано» в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року, згідно якого ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_2 земельні ділянки (паї), виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; підпис в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; ознак виконання рукописного запису в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року із зміною звичної до письма руки не виявлено, рукописні записи в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року виконані під впливом збиваючих факторів штучного характеру (том 2, а. с. 106-115).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про те, що оспорюваний заповіт не є нікчемним, а відноситься до оспорюваних правочинів. За наслідками розгляду справи суди попередніх інстанцій вважали позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про задоволення позову з огляду на таке.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася з вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаюсь, зокрема, на те, що спадкодавець не підписувала оспорюваний заповіт, його умови не погоджувала.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю.

Згідно з частиною четвертою статті 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

- частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки до тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється;

- частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту;

- частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту. Це обумовлено тим, що нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат;

- при нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт;

- положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним.

Отже, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та, відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18).

Наявність у матеріалах справи висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України № 554/1 від 09 вересня 2022 року, у якому зазначено, що рукописний запис: «мною ОСОБА_3 текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано» в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року, згідно якого ОСОБА_3 заповідала ОСОБА_2 земельні ділянки (паї), виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; підпис в оригіналі заповіту від 19 листопада 2019 року виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою…» свідчить про те, що оспорюваний заповіт від 19 листопада 2019 року на підставі положень частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним.

З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним є неправильними, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним.

Ураховуючи зазначене, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412,416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 22 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець