ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6854/23Головуючий у 1-й інстанції Братасюка В.М.
Провадження № 22-ц/817/612/23 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 607/6854/23 за апеляційною скаргою Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 травня 2023 року (ухвалене суддею Братасюком В.М., дата складення повного тексту судом не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Тернопільської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №1388 від 21.10.2020 року, на підставі рішення Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/224, позивачу встановлено особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м.Тернополі, на якій буде розміщуватися споруда для здійснення підприємницької діяльності. Об`єктом сервітуту за цим договором є територія (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 0.0560 га, розташування та межі якої зазначено у викопіюванні з плану м.Тернополя з нанесенням можливого місця розташування групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Сервітут встановлено для обслуговування групи тимчасових споруд на території міста на умовах, зазначених в Договорі. Строк дії Договору визначено до 21.08.2025 року.

На належній позивачу на праві користування земельній ділянці, за відсутності порушення будь-чиїх прав чи інтересів, окрім власника земельної ділянки, яким є Тернопільська міська рада, було самочинно споруджене нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138.7 кв.м.

Після завершення будівництва позивач звернувся в порядку, визначеному законодавством, за отриманням необхідних документів та реєстрації права власності до державного реєстратора. За результатами розгляду заяви реєстратором позивачу було відмовлено в державній реєстрації у зв`язку з недотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ; рекомендовано позивачу звернутись в судовому порядку.

У зв`язку з наведеним просив визнати суд визнати за ним право власності на нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138.7 кв.м. в АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138.7 кв.м. в АДРЕСА_1 , збудований на земельній ділянці 0.0560 га, переданій згідно рішення сесії Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/24.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Тернопільська міська рада подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно норм чинного законодавства України державній реєстрації підлягають речові права виключно на нерухоме майно або об`єкти незавершеного будівництва. Тобто, якщо проведена державна реєстрація права на майно та внесено відповідний запис у Державний реєстр речових прав, то таке майно повинно бути саме нерухомим.

Вказує, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Проте, позивачем разом із заявою про реєстрацію прав не подано пакет документів згідно з переліком. Крім цього, тимчасовим спорудам адреса не присвоюється.

Звертає увагу на те, що позивач намагався оформити право власності на спірний об`єкт шляхом звернення із відповідною заявою до державного реєстратора, на що отримав рішення про відмову.

На думку апелянта, дії державного реєстратора з розгляду заяви ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав від 20.03.2023 року є правомірними, а рішення про відмову у вчиненні реєстраційних дій є таким, що відповідають чинному законодавству, що у свою чергу говорить про те, що підстав для визнання за позивачем права власності на тимчасову споруду - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , немає.

Також, спірний об`єкт згідно договору про встановлення особистого строкового сервітуту розташовується на території (об`єкт благоустрою). Земельна ділянка, як об`єкт цивільних справ, під торговим павільйоном позивача не сформована і, як наслідок, в користування йому не надавалася, у зв`язку з чим покликання суду першої інстанції на норми статті 376 ЦК України є безпідставними.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі до суду не надходив.

Представник Тернопільської міської ради в судовому засіданні 03.08.2023 року апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на викладені в ній мотиви. В судове засідання 11.10.2023 року не з`явився.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Договором про встановлення особистого строкового сервітуту для розміщення тимчасової споруди, зареєстрованого в книзі реєстрації договорів сервітутного користування за №1388 від 21.10.2020 року, на підставі рішення Тернопільської міської ради від 21.08.2020 року №7/54/224, ОСОБА_2 встановлено особистий строковий сервітут на територію (об`єкт благоустрою) в м.Тернополі, для розміщення та обслуговування групи тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності.

Об`єктом сервітуту за цим договором є територія (об`єкт благоустрою) в АДРЕСА_1 , площею 0.0560 га, розташування та межі якої зазначено у викопіюванні з плану м.Тернополя з нанесенням можливого місця розташування групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Сервітут встановлено для обслуговування групи тимчасових споруд на території міста на умовах, зазначених в договорі. Строк дії Договору визначено до 21.08.2025 року.

17.11.2020 року управлінням містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради позивачу видано паспорт прив`язки групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності за адресою АДРЕСА_3 , строк дії якого закінчився 17.11.2022 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилався на те, на виділеній йому згідно договору сервітуту земельній ділянці він самочинно, без належно оформленої проектної та дозвільної документації, за відсутності порушень будь-чиїх прав та інтересів, крім власника земельної ділянки, яким є Тернопільська міська рада, збудував нежитлове приміщення громадський будинок магазин загальною площею 138.7 кв.м., що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 21.09.2022 року та технічним паспортом, виготовленим ПП фірма МАТЕК 04.10.2022 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 : НОМЕР_2 .

20.03.2023 року ОСОБА_2 звернувся до державного реєстратора І.Мельничук із заявою № 54551048 про проведення державної реєстрації права власності на побудований ним об`єкт нерухомого майна - магазин, що знаходиться в АДРЕСА_4 .

До заяви позивачем додано довідку ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» №6/22А від 27.09.2022 року, згідно якої станом на 29.12.2012 року за адресою АДРЕСА_2 ) не має зареєстрованого нерухомого майна в м.Тернополі, та технічний паспорт серія ТІ01:1552-9474-1207-5632 від 04.10.2022 року, виданий приватним підприємством Фірма «Матек».

Рішенням державного реєстратора №66962705 від 28.03.2023 року позивачу відмовлено в державній реєстрації на підставі п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з недотриманням вимог вказаного Закону та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127 (далі Порядок №1127).

Зокрема, відповідно до пункту 77 Порядку №1127 державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 ЦК України, щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 ЦК України, щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом

Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78, 79 та 80 цього Порядку.

У вказаному рішенні державним реєстратором зазначено, що підставою для відмови проведення реєстраційних дій є те, що подані документи не дають змоги встановити підстави набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

У відповідності до технічного висновку про відповідність до ДБН, санітарних, протипожежних норм, стану конструкцій будівлі магазину для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_4 від 2023 року (місяць та дата не зазначені), виконаного експертом з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_3 , торгове приміщення (магазин) для підприємницької діяльності відповідає будівельним вимогам, не порушує пожежні та санітарні нормативи та придатне для експлуатації в якості будівлі для здійснення підприємницької діяльності.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 911/3594/17.

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту,

3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З аналізу частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) відповідно до статті 98 Земельного кодексу України. Згідно зі статтею 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном встановлюється щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно статті 402 Цивільного кодексу України, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію.

Апеляційний суд зазначає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не звертався до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом про визнання права власності.

В матеріалах справи відсутня інформація про наявність у ОСОБА_2 дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про його технічну інвентаризацію, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння такому об`єкту адреси, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Власником земельної ділянки не надавалося згоди на будівництво позивачем на виділеній йому земельній ділянці для зведення комплексу тимчасових споруд нерухомого майна. Також Тернопільською міською радою не приймалося жодних рішень про надання ОСОБА_2 земельної ділянки в установленому порядку під уже збудоване майно. Вказані обставини, у відповідності до ч.3 ст.376 ЦК України, унеможливлюють визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване майно.

Більше того, спірний об`єкт згідно договору про встановлення особистого строкового сервітуту розташовується на території (об`єкт благоустрою). Земельна ділянка, як об`єкт цивільних справ під торговим павільйоном ОСОБА_2 не сформована і в користування йому не надавалася, у зв`язку з чим посилання суду першої інстанції на норми статті 376 ЦК України є безпідставними.

Визнаючи право власності на спірне майно суд першої інстанції виходив із того, що позивач не притягувався до адміністративної відповідальності за здійснення самочинного будівництва, жодні компетентні органи чи власник земельної ділянки не зверталися до суду із позовами про знесення самочинно зведеного об`єкта. Означена пасивна поведінка власника земельної ділянки, на переконання суду першої інстанції, потенційно може свідчити про згоду «за замовчуванням» на забудову позивачем переданої в сервітут земельної ділянки, котра не була відведена для цієї мети.

Колегія суддів із вказаними висновками не погоджується, оскільки наведені обставини не можуть слугувати підставами для визнання права власності на самочинно збудоване майно згідно ч.3 ст.376 ЦК України.

У відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду і ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із платіжної інструкції №582 від 18.05.2023 року вбачається, що Тернопільська міська рада за апеляційний розгляд даної справи сплатила судовий збір у розмірі 3222.00 грн.

За таких обставин, з позивача слід стягнути на користь відповідача 3222.00 грн. судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 травня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на самочинно збудоване майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільської міської ради судовий збір за апеляційний розгляд даної справи в розмірі 3222 (три тисячі двісті двадцять дві) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 23 жовтня 2023 року.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Тернопільська міська рада, місце знаходження: 46001, м. Тернопіль, вул. Листопадова, буд. 5, .

Головуючий : О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак