Ухвала

08 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 203/911/21

провадження № 61-15835ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року у складі судді: Католікяна М. О., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення та поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення та поділ спільного майна.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 у період з 2013 року по 08 лютого 2021 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. Увесь вказаний час сторони мешкали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Від спільного проживання сторони мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 21 листопада 2018 року на ім`я відповідача за кошти із спільного сімейного бюджету було придбано автомобіль марки «SMART FORTWO», 2005 року випуску. Позивач вказує, з часу придбання автомобіля по 03 березня 2021 року виключно вона використовувала вказаний автомобіль, здійснювала його поточний ремонт, регламенті роботи з обслуговування. Позивач зазначила, під час придбання вказаного автомобіля саме вона передавала продавцю за договором купівлі-продажу грошові кошти, які були витрачені із сімейного бюджету та частково були отримані від продажу іншого автомобіля, що перебував у її особистій приватній власності. Під час укладення правочину покупцем автомобіля виступив відповідач. Спільне життя сторін не склалося. 08 лютого 2021 року позивач разом з донькою переїхала від відповідача в інше місце проживання. На теперішній час позивач з донькою проживають окремо від відповідача, спільного побуту не ведуть. Домовленості щодо поділу майна сторони не досягли, шлюбний договір не укладали. 12 березня 2021 року відповідач уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірного автомобіля марки «SMART FORTWO», 2005 року випуску. На думку позивача, вказаний правочин було укладено з метою уникнення поділу майна.

ОСОБА_4 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року, факт перебування спірного автомобіля у їхній спільній сумісній власності та стягнути з відповідача половину його вартості у сумі 60 795 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період від 19 лютого 2013 року по 08 лютого 2021 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «SMART FORTWO» (рік випуску - 2005, реєстраційний номер - НОМЕР_1 , номер шасі - НОМЕР_2 ) у сумі 60 795,00 грн, компенсацію судових витрат у сумі 1 816,00 грн, разом - 62 611,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2022 року у справі № 761/4449/19; від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16; від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16; від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16; від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц; від 29 червня 2021 року у справі № 21/11388/17.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що законодавцем чітко визначені ознаки сім`ї і кожна з цих підстав повинна бути доведена стороною, яка на них наполягає. Твердження позивачки щодо обставин проживання з відповідачем в одній квартирі, наявність спільної дитини, за якою відповідач повинен дбати як батько, не узгоджується з вимогами статті 3 СК України. Позивачкою не доведено жодного факту взаємних прав і обов`язків між сторонами, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання один одному взаємної допомоги, наявності усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже за відсутності зазначених ознак у їх сукупності, можна зробити висновок, що проживання відповідача з позивачкою в одному приміщенні відповідає ознакам сусідства по комунальній квартирі, а не спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім`єю в розумінні чинного законодавства. Проживання відповідача з позивачкою з одному приміщенні це лише жест доброї волі з його боку як до жінки, яка народила йому доньку. Відповідач жодного разу не пропонував позивачу одружитися, так як не бачив з нею повноцінної сім`ї. У відповідача з позивачем був відсутній спільний бюджет. Відповідач грошові кошти для придбання автомобіля отримав у борг від третьої особи і вони є особистою власністю відповідача. Надаючи правовий аналіз копії розписки про отримання коштів в борг, суди зазначили, що така копія не була підтверджена в судовому засіданні відповідним оригіналом. Разом з тим, відповідач надав копію розписки, що свідчить про погашення боргових зобов`язань перед позикодавцем. При цьому на копії розписки ОСОБА_3 зробив відповідний запис щодо відсутності претензій. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, судами неправильно застосовані норми матеріального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та факту перебування автомобіля у спільній сумісній власності подружжя, стягнення з відповідача компенсації 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 60 795,00 грн.

Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поділ спільного майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков