П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ГУСОНЬКИ З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/14074/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 квітня 2023 року, головуючий суддя Придачук О.А., -

встановив:

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Марамигін П.В., 06.12.2018 пред`явив вищевказаний позов до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009 у справі № 2п-5456/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя позов задоволено, постановлено, зокрема, стягнути на користь позивачки аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн щомісячно, починаючи з 31.03.2009 по 31.03.2012, а на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі 2000,00 грн щомісяця, починаючи з 21.08.2008 і до досягнення дитиною повноліття.

За цим рішенням суду ОСОБА_2 отримала виконавчі листи, які пред1явила до виконання до органів державної виконавчої служби.

У подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2011, з урахуванням зміни його рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011, у справі № 2-3092/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, припинення права одного з подружжя на утримання, зменшення розміру аліментів на утримання спільної дитини змінено розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 з 2000,00 грн щомісячно на 500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття; припинено стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_2 ; в іншій частині позову відмовлено.

За розрахунками заборгованості за аліментами, виконаними держвиконавцем 01.11.2018 за № 14486590/18 і 01.11.2018 за № 14486141/18, станом на 01.11.2018:

у частині стягнення в користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання починаючи з 31.03.2009 по 31.03.2022 заборгованість становить 36000,00 грн;

у частині стягнення на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21.08.2008 по 01.11.2018 заборгованість становить 116695,00 грн.

За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (ст. 197 ч. 2 СК України).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2013 у справі № 308/1397/13-к до позивача були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом. Цією ухвалою встановлено, що подія, у зв`язку з якою позивача притягувався до кримінальної відповідальності, мала місце 07.05.2012.

Згідно акту стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи від 15.08.2012 № 198, проведеної в комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», встановлено, що зміни у психічному стані позивача маніфестували впродовж п`яти років, тобто він хворів на вказане психічне захворювання ще за 5 років до дати проведення експертизи (з 2007 року).

Аліменти призначені на утримання дитини з 21.08.2008, на утримання дружини з 31.03.2009. З цього часу накопичувалася заборгованість за аліментами.

Надалі, як випливає з ухвали Берегівського районного суду від 20.03.2015 у справі № 297/562/15-к, ухвалою Берегівського районного суду від 09.12.2013 примусовий захід медичного характеру, застосований ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2013 у справі № 308/1397/13-к щодо позивача було продовжено і застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом; запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання ухвалою законної сили залишено попередній поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку.

Як випливає з тексту ухвали: ОСОБА_1 згідно акту судово-психіатричного експерта від 05.02.2015 № 21 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу, за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; у період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, за своїм психічним станом не може стати перед судом та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.03.2018 у справі № 308/1397/13-к, яка набула законної сили 13.03.2018, припинено примусові заходи медичного характеру відносно позивача.

У період з 06.06.2018 по 20.09.2018 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Обласній психіатричній лікарні м. Берегово, що підтверджується листом від 10.10.2018 № 843/2018.

За період перебування на примусовому лікуванні позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: лікування у психіатра на строк до 19.09.2015 (довідка МСЕК від 19.09.2013 серії 10 ААБ № 457301).

Аналогічно згідно довідки МСЕК від 23.10.2015 серії 12 ААА № 149527 позивачу встановлено II групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психоемоційними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: спостереження і лікування по інвалідизуючим і супутнім захворюванням на строк до 23.10.2017.

Згідно довідки МСЕК від 09.10.2017 серії АВ № 0927255 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженням і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: «Д» нагляд і лікування у психіатра до 09.10.2020.

За посвідченням від 18.12.2013 серії НОМЕР_1 позивач є інвалідом ІІ групи і одержувачем державної соціальної допомоги.

Згідно довідки Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА від 28.11.2018 № 652 позивач перебуває на обліку і отримує державну соціальну допомогу, як інвалід ІІ групи усього за 2018 рік отримав 10890,00 грн.

Виплачені позивачу суми є державною допомогою, призначеною за Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю».

Ця сума державної соціальної допомоги згідно ст. 165 п. 165.1. пп. 165.1.1. ПК України не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. На цю суму згідно ст. 73 ч. 2 п. 1 Закону України «Про виконавче провадження» як на неоподатковуваний розмір матеріальної допомоги не здійснюється стягнення.

На даний час позивач не має роботи, має інвалідність II групи з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: «Д» нагляд і лікування у лікаря психіатра на строк до 09.10.2020, тобто по суті є непрацездатним.

Позивач не здійснює підприємницьку діяльність, є отримувачем державної допомоги як особа з інвалідністю, не має нерухомого майна.

По своїй суті наявність заборгованості за аліментами і звільнення судом позивача від сплати цієї заборгованості жодним чином не обмежує права дитини, оскільки у зв`язку з відсутністю сплати зазначених аліментів, відповідачка ОСОБА_2 отримувала тимчасову державну допомогу згідно ст. 181 ч.ч. 8-9 СК України.

Наявність заборгованості за аліментами, яка обґрунтовано, з урахуванням матеріального і фізично-психічного стану позивача ніколи не буде сплачена, створює для нього негативні наслідки. Зокрема, до погашення заборгованості за аліментами постановами державного виконавця позивача обмежено у праві виїзду за кордон, у праві керування транспортними засобами. Не виключається і можливість кримінального провадження чи провадження про адміністративне правопорушення. Крім цього, заборгованість зростатиме за рахунок застосування штрафів у порядку ст. 71 ч. 14 Закону України «Про виконавче провадження».

Заборгованість за аліментами виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача та перебуванням його в умовах ізоляції від суспільства на примусовому лікуванні.

Посилаючись на ці обставини, позивач ОСОБА_1 просив:

звільнити його від сплати заборгованості за аліментами згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009 у цивільній справі № 2п-5456/08:

у розмірі 36000,00 грн на утримання ОСОБА_5 за період з 31.03.2009 по 31.03.2012 та

у розмірі 116695,00 грн на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21.08.2008 по 01.11.2018.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2023 позов задоволено частково, звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 02.08.2012 по 13.03.2018, та за період з 06.06.2018 по 20.09.2018;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що докази наявності у позивача тяжкої хвороби чи наявності іншої обставини, що має істотне значення, як підстави для часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами, до події кримінального правопорушення, в тому числі, станом на час ухвалення судом рішення про зменшення розміру стягуваних аліментів, не були надані.

Крім того, проведення стаціонарної судової комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи було розпочато 02.08.2012, висновки щодо наявності у позивача психічного захворювання робилися станом на час складення висновку та станом на час вчинення правопорушення (07-08.05.2012), заходи медичного характеру щодо позивача були припинені 05.03.2018, у період з 06.06.2018 по 20.09.2018 він перебував на стаціонарному лікуванні в обласній психіатричній лікарні.

Тому перебування позивача у психіатричному закладі у період з 02.08.2012 по 13.03.2018 (час набрання законної сили ухвали від 05.03.2018), а також у період з 06.06.2018 по 20.09.2018 (період перебування на стаціонарному лікуванні) є обставиною, яка має істотне значення для визначення можливості сплачувати ним аліменти, яка не залежала від нього, а тому позивач підлягає звільненню від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася у вказані періоди; при цьому суд включає до вказаного періоду і час, протягом якого позивач не був госпіталізований (після втечі зі спеціалізованого закладу).

Стосовно заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла за період до поміщення позивача до спеціалізованого закладу, то позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між його хворобою та виникненням заборгованості зі сплати аліментів.

Сама по собі наявність у позивача інвалідності не є достатньою підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилася за період до встановлення такої.

Позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду, вважає його незаконним і необґрунтованим. На обґрунтування скарги посилається на те, що судом першої інстанції не досліджені в повному обсязі матеріали справи, не дана об`єктивна оцінка його становищу.

Зазначає також, що суд не може робити висновків, які належить робити експерту, не може встановлювати різні періоди хвороби, а в разі необхідності має призначати відповідну експертизу.

Позивач хворіє на невиліковну хворобу з 2007 року, тому не міг видужати на певний період часу і знову захворіти.

Права дитини в даному випадку не обмежуються, оскільки відповідачка отримує щомісячну допомогу від держави, проживає в США та має дохід у 25000,00 дол. США, тому не потребує допомоги, а позивача рішенням суду позбавлено батьківських прав щодо дитини.

Просить скасувати рішення та звільнити його від сплати заборгованості на утримання сина за період з 21.08.2008 по нинішній день, скасувати суму заборгованості на утримання ОСОБА_2 36000,00 грн і закрити виконавче провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 , який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідачки ОСОБА_2 , обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог, із наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не приймає та не розглядає позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України:

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;

за загальним правилом, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009 у справі № 2п-5456/08 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна подружжя, зокрема:

шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , зареєстрований 28.01.2006 у Відділі РАЦСу Ужгородського міського управління юстиції, актовий запис № 47, розірвано;

неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати при матері ОСОБА_5 ;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн щомісяця, починаючи з 21.08.2008 і до його повноліття;

стягнуто з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 кошти в розмірі 1000,00 грн щомісячно, починаючи з 31.03.2009 по 31.03.2012 (посилання в мережі Internet на Єдиний державний реєстр судових рішень https://reyestr.court.gov.ua/Review/8357578).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2011 у справі № 2-3092/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами змінено розмір аліментів, стягуваних за рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009 у справі № 2п-5456/08, постановлено:

стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття;

припинити стягувати аліменти з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5 ;

звільнити частково ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, яка станом на 01.02.2011 складає 82645,00 грн, визначивши йому до сплати суму заборгованості за аліментами у розмірі 17500,00 грн (а.с. 7-9).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22.09.2011 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07.07.2011 у справі № 2-3092/11 змінено в частині задоволення позовних вимог щодо звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на користь ОСОБА_2 на її утримання та на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присудженими рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2009, відмовлено (а.с. 10-13).

Як випливає з цих судових рішень, ОСОБА_1 мотивував свій позов лише фінансовою неспроможністю сплачувати відповідні аліменти через сімейні обставини, відсутність роботи, необхідність надання утримання батькам-інвалідам і доньці від першого шлюбу.

Жодними обставинами, які б пов`язувалися із важким, зокрема, психічним захворюванням, ОСОБА_1 вимоги про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами не мотивував, докази щодо цього не подавав, такі обставини судовими рішеннями не встановлювалися.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2013 у справі № 308/1397/13-к:

встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23-00 к.ч. 07.05.2012 по 02-00 к.ч. 08.05.2012 за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 умисно, протиправно. З метою примусити ОСОБА_8 вчинити на його користь дії, які суперечили її волі, а саме, видати нотаріально посвідчену довіреність щодо уповноваження ОСОБА_1 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі, щодо продажу рухомого та нерухомого майна, наніс останній побої по різних частинах тіла за допомогою дерев`яної палиці та руками, заподіявши ОСОБА_8 сильного фізичного болю, тілесних ушкоджень і моральних страждань ;

дії підсудного ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 127 ч. 1 КК України;

поряд із цим, згідно акту стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи від 15.08.2012 № 198 ОСОБА_1 у даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод, і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; у період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; клінічних ознак хронічного алкоголізму та наркоманії не виявлено; за своїм психічним станом не може стати перед судом; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом;

застосовано до ОСОБА_1 примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом (а.с. 16-18).

Актом стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи від 15.08.2012 № 198, проведеної в комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», зафіксовано, зокрема, що проведення експертизи розпочато 02.08.2012; «вперше зміни у психічному стані маніфестували впродовж 5 років та проявились у зміні поведінки: перестав працювати, вчиняв безпідставні сварки із батьками, бив матір, забрав паспорти та інші документи у батьків, вимагав у матері довіреність на право розпорядження майном, нічого не пояснюючи продав із батьківського будинку меблі, почав розмовляти сам із собою, безпричинно сміявся»; ОСОБА_1 «в даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними» (а.с. 19-25).

Ухвалою Берегівського районного суду від 20.03.2015 у справі № 297/562/15-к встановлено, зокрема:

11.06.2014 біля 18-00 к.ч. ОСОБА_1 знаходячись на прогулянковому подвір`ї п`ятого відділення Обласної психіатричної лікарні м. Берегово під час прогулянки через незачинену хвіртку огорожі прогулянкового подвір`я здійснив втечу із спеціального лікувального закладу шляхом самовільного залишення його території без відповідного рішення уповноваженого законом органу;

дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 394 КК України;

згідно акту судово-психіатричного експерта від 05.02.2015 № 21 ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу; за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; у період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за своїм психічним станом не може стати перед судом; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом;

застосовано до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення до психіатричного закладу з посиленим наглядом; запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання ухвалою законної сили залишено попередній поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку (а.с. 26-28).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.03.2018 у справі № 308/1397/13-к, яка набрала законної сили 13.03.2018, припинено примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_1 , оскільки за письмовим висновком комісії лікарів-психіатрів від 22.01.2018 психічний стан ОСОБА_1 дозволяє припинити примусові заходи медичного характеру (а.с. 29).

Листом від 10.02.2018 № 842/2018 Обласна психіатрична лікарня м. Берегово повідомила адвоката Марамигіна П.В. про те, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні з 06.06.2018 по 20.09.2018 (а.с. 30).

Згідно з довідкою МСЕК від 19.09.2013 серії 10 ААБ № 457301 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності на строк до 01.10.2015 за загальним захворюванням з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями та з лікуванням у психіатра (а.с. 33). У подальшому згідно з довідками МСЕК від 23.10.2015 серії 12 ААА № 149527, від 09.10.2017 серії АВ № 0927255 позивачу встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням з протипоказаннями роботи з психоемоційними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: спостереження і лікування по інвалідизуючим і супутнім захворюванням, з «Д» наглядом і лікуванням у психіатра на строк спочатку до 23.10.2017, потім до 09.10.2020 (а.с. 34, 35).

Посвідченням від 18.12.2013 серії ААБ № 166376 підтверджується, що позивач є інвалідом ІІ групи і одержувачем державної соціальної допомоги (а.с. 36). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА від 28.11.2018 № 652 позивач перебуває на обліку і отримує державну соціальну допомогу як інвалід ІІ групи, усього за 2018 рік отримав 10890,00 грн (а.с. 37).

У 2016-2017 рр. ОСОБА_1 отримував також державну соціальну матеріальну допомогу по 600,00 грн на рік (а.с. 45, 46).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно станом на 04.12.2018 відсутні (а.с. 40-43).

Даних визнання ОСОБА_1 судовим порядком недієздатним у справі немає.

Державним виконавцем Ужгородського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Савкою І.В. 01.11.2018 виконані розрахунки заборгованості ОСОБА_1 за аліментами:

№ 14486590/18 на утримання ОСОБА_2 за період з 31.03.2009 по 31.03.2012, де заборгованість становить 36000,00 грн;

№ 14486141/18 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 21.08.2008 по 31.10.2018, де заборгованість становить 116695,00 грн;

жодні сплати за вищевказаними аліментами в розрахунках не зафіксовані (а.с. 14, 15).

Постановами цього ж державного виконавця від 21.03.2018 у виконавчому провадженні № 14486141 встановлені тимчасові обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон і у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, постановами від 23.03.2018 у виконавчому провадженні № 14486590 встановлені аналогічні обмеження боржника ОСОБА_1 (а.с. 48-51).

За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (ст. 197 ч. 2 СК України).

У справі, що розглядається, предметом доказування для позивача (ст. 13 ч. 1, ст. 77 ч. 2 ЦПК України) є безпосередня пов`язаність заборгованості за аліментами з його тяжкою хворобою, виникнення заборгованості як наслідку тяжкої хвороби.

На час ухвалення судами у 2009 році рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів (справа № 2п-5456/08) і у 2011 році рішення про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та зміну розміру аліментів (справа № 2-3092/11) він не заявляв про наявність у нього тяжкого психічного захворювання, його працездатність як така під сумнів ніким не ставилася.

У зв`язку із вчиненням кримінальних правопорушень висновками відповідних судових експертиз будо встановлено, що саме станом на 07-08.05.2012 і на 11.06.2014, а також на час проведення експертиз ОСОБА_1 страждав хронічним психічним захворюванням, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Предметом судової експертизи, результат якої викладений у акті від 15.08.2012 № 198, не було встановлення точного періоду захворювання, часу його початку, психічного стану особи на конкретні моменти чи періоди часу, окрім як на день вчинення інкримінованого йому діяння та на час проведення експертизи, тощо, такі питання перед експертами не ставилися і ними не вирішувалися.

Фіксація в цьому експертному висновку перших змін у психічному стані ОСОБА_1 впродовж останніх п`яти років перед проведенням судової експертизи, при цьому, без прив`язки конкретних змін до конкретних періодів часу, є описом певних ознак захворювання, його розвитку тощо, проте, не є тотожною конкретному діагнозу на відповідний період часу. Такий діагноз установлений станом на період з 07.05.2012 по 25.07.2012 і був у подальшому підтверджений в усякому разі на період з 11.06.2015 по 05.02.2015, тоді як опис певних ознак, проявів захворювання протягом п`яти років до 07.05.2012 не може сам по собі свідчити про те, що на момент виникнення в цей період заборгованості за аліментами ОСОБА_1 мав психічне захворювання, тяжкість якого (неусвідомлення значення своїх дій і неможливість керувати ними) мала безпосереднім наслідком виникнення такої заборгованості.

Заборгованість у розмірі 36000,00 грн за аліментами на утримання ОСОБА_2 цілком виникла до 07.05.2012.

Заборгованість за аліментами на утримання сина ОСОБА_4 виникла:

за період до 07.05.2012 у сумі 77791,75 грн (за період з серпня 2008 року по квітень 2012 року 77695,00 грн; за період з 01.05. по 06.05.2012 96,75 грн);

за період з 07.05.2012 по 31.10.2018 у сумі 38903,25 грн (116695,00 грн 77791,75 грн).

Виключивши з періоду звільнення від сплати заборгованості за аліментами час із дня, коли набрала законної сили ухвала суду про припинення примусових заходів медичного характеру (13.03.2018 як день початку відліку строку) по 05.06.2018 (день, який передував дню поміщення позивача на стаціонарне лікування), і час із дня виписки з лікарні (20.09.2018 як день початку відліку строку) по 31.10.2018 суд першої інстанції припустився помилки та ухвалив суперечливе рішення. Наявність у ОСОБА_1 в цей період часу психічного захворювання наразі встановлена та ніким не спростована, на що власне застосування чи припинення примусових заходів медичного характеру, поміщення до стаціонару чи виписка з лікарні не впливають.

Виходячи з викладеного, вимоги позивача ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами слід визнати доведеними частково, а саме, в частині заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_4 , яка виникла за період з 07.05.2012 по 31.10.2018 у сумі 38903,25 грн. Щодо іншої заборгованості позов необґрунтований і недоведений, суд першої інстанції відмовив у ньому правильно, з додержанням вимог закону.

Наявність у позивача, даних про визнання якого недієздатним немає і який заперечує правомірність обмеження його через наявність боргу у праві керування транспортними засобами та у праві виїзду за кордон, психічного захворювання та певних обмежень у трудовій діяльності не може слугувати належною і достатньою підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, що виникла до 07.05.2012. Позивач має обов`язок сплатити цю заборгованість, рівно як його дитина та колишня дружина мають безумовне право вимагати належного виконання цього обов`язку та виконання ухваленого на їхню користь рішення суду, що набрало законної сили. Можливість забезпечення прав дитини в інший передбачений законом спосіб на суть питання, що розглядається, не впливає. Міркування позивача про те, що ним не буде виконано рішення суду щодо аліментів, недопустимі, невиконання рішення суду за наявності для того відповідних підстав тягне передбачену законом відповідальність. Доводи апелянта про наявність у відповідачки значних доходів в іноземній валюті за межами України не мають жодного належного підтвердження, втім, і в разі, коли б такі доходи гіпотетично й існували, це не звільняло б позивача від покладеного на нього законом і судом обов`язку. Вимога апеляції про закриття виконавчого провадження розгляду і вирішенню по суті не підлягає, оскільки не була предметом позову.

Відтак з урахуванням положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію позивача слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, мотивувальну та резолютивну частини рішення викласти в редакції, що відповідатиме встановленому під час апеляційного розгляду справи, а в іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 6, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 квітня 2023 року змінити:

мотивувальну частину рішення викласти в редакції постанови апеляційного суду;

резолютивну частину рішення по суті спору викласти в такій редакції:

«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами задовольнити частково, звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами, які стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період із 7 травня 2012 року по 31 жовтня 2018 року у сумі 38903,25 грн (тридцять вісім тисяч дев`ятсот три гривні 25 коп.).

У задоволенні інших вимог позову відмовити.».

В іншій частині залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 26 жовтня 2023 року.

Судді