Дата документу 30.10.2023
Справа № 334/2050/23
Провадження № 2/334/1257/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі :

головуючого судді Козлової Н.Ю.,

при секретарі Александрової А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми зазначивши, що з ОСОБА_2 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.03.2014. Від шлюбу мають спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12.09.2022 року шлюб був розірваний. Після чого, за рішенням суду з позивача стягуються аліменти на утримання дітей.

Після розірвання шлюбу, діти залишилися проживати з матір`ю, яка почала перешкоджати батькові у спілкуванні з дітьми, тому 22 лютого 2023 року Позивач звернувся до органу опіки та піклування Запорізької міської ради но Дніпровському району міста Запоріжжя задля встановлення контакту з Відповідачем та узгодження порядку його участі у захованні спільних дітей, але в органі опіки та піклування повідомили, що при наявності такого спору між батьками, краще одразу звернутись до суду, що й змушений був зробити Позивач.

У судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов у повному обсязі, зобов`язавши Відповідача - ОСОБА_2 не чинити батькові перешкоди у спілкуванні з сином - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з сином - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та донькою - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом встановлення наступних днів побачень з дітьми: - з 8.00 год. кожного першого та третього понеділка до 18.00 год. п`ятниці цих же тижнів (у тому числі на час віддаленого навчання старшої дитини у школі (а також молодшої дитини з моменту початку її навчання) (батько забирає та повертає дітей матері за адресою місця проживання дітей), з правом відвідування навчальних, спортивних, розважальних та розвиваючих закладів, з урахуванням стану здоров`я дітей, бажання дітей, режиму дня дітей; з 18.00 год. кожної першої та третьої п`ятниці місяця до 18.00 год. неділі цих же тижнів (батько забирає та повертає дітей матері за адресою місця проживання дітей), з правом відвідування навчальних, спортивних, розважальних та розвиваючих закладів, з урахуванням стану здоров`я дітей, бажання дітей, режиму дня дітей; на святкові дні: на день народження сина - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) спільно з Відповідачем з 8.00 год. до 20.00 год. або без Відповідача з 8.00 год. до 14.00 год. чи з 14.00 год. до 20.00 год.; на день народження доньки - ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) спільно з Відповідачем з 8.00 год. до 20.00 год. або без Відповідача з 8.00 год. до 14.00 год. чи з 14.00 год. до 20.00 год.; на день народження Позивача (14 жовтня) за його місцем проживання з 10.00 год. до 19.00 год.; на новий рік, а саме - 31 грудня спільно з Відповідачем з 16.00 год. до 21.00 год., з 1 по 10 січня з Позивачем за його місцем проживання; на міжнародний жіночий день 8 березня - з 08.00 год. до 14.00 год. за місцем проживання Позивача, з 14.00 год. до 20.00 год спільно з Відповідачем за її місцем проживання: на весняні свята, а саме - з 1 по 4 травня спільно з Відповідачем за її місцем проживання, з 8 по 11 травня спільно з Відповідачем за місцем проживання Позивача; на відпустки Позивача: двічі на рік по 14 календарних днів (графік узгоджується на початку року між Позивачем та Відповідачем); у будь-які інші дні, які не будуть визначені у графіку побачень, встановленому судом, якщо діти висловлять таке бажання Відповідачу. Встановити Позивачу - ОСОБА_1 спільний відпочинок з дітьми під час канікул дітей (весняних та осінніх) протягом перших трьох днів відповідно до графіку, встановленого у навчальному закладі, відпочинок з дітьми під час літніх канікул дітей протягом одного місяця, в тому числі з правом виїзду до місця відпочинку в межах України. Зобов`язати Відповідача - ОСОБА_2 не обмежувати спілкування Позивача - ОСОБА_1 з сином - ОСОБА_3 та донькою - ОСОБА_4 засобами мобільного зв`язку, у соціальних мережах, месенджерах (Telegram. Facebook, Viber, Twitter, WhatsApp, Skype), електронною поштою. Зобов`язати Відповідача - ОСОБА_2 погоджувати з Позивачем - ОСОБА_1 питання зміни місця навчання, місця проживання, перетину кордону дітьми; зобов`язати Відповідача надавати Позивачу - ОСОБА_1 копії медичних звітів та записів після кожного візиту до лікаря та медичних установ, фотографії з найголовніших подій у житті дітей, інформацію про плани взяти дітей у подорож, інформацію, пов`язану з вихованням, освітою дітей та важливими подіями у їх житті; зобов`язати Відповідача надавати Позивачу - ОСОБА_1 можливість цілодобового безперешкодного відвідування дітей за місцем їх перебування під час їх хвороби.

Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя, а також додатково зазначив, що наслідки особистого конфлікту між батьками негативно впливають на дітей. Існування між сторонами неприязних стосунків ускладнює погодження ними форм та методів спілкування з дітьми, тож зобов`язання матері не чинити відповідні перешкоди батькові дітей, визначене судовим рішенням, сприятиме розумінню з її боку того, що права кожного з батьків є рівними. Діти повинні спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком.

Після проголошення воєнного стану в Україні, Відповідач з дітьми змінили своє місце проживання і на даний час проживає з ними в республіці Польща. За таких обставин, обгрунтованим і доцільним буде відстрочення виконання рішення суду в частині участі батька у спілкуванні та вихованні дітей шляхом особистих побачень на період дії в Україні воєнного стану та перебування дітей в цей час за кордоном, адже це об`єктивно буде недоречним.

Представник позивача вважає, що участь батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними під час діє воєного стану за допомогою мобільного зв`язку, у соціальних мережах, месенджерах, електронною поштою тощо є оптимальним варіантом, який відповідатиме інтересам дітей, забезпечуватиме справедливу рівновагу між інтересами дітей та батьків, а також рівність прав батьків щодо дітей на період дії в Україні воєнного стану та перебування дітей поза межами України. Крім того, такий спосіб є легким до реалізації.

Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти позову, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та такими, що не враховують інтереси дітей.

Так, на думку відповідача, вимоги ОСОБА_1 фактично зводяться до визначення місця мешкання дітей на два тижні у батька. Вимога позивача про визначення йому графіку днів побачень із дітьми в певні дні та години, викладено у позові без реального врахування інтересів дітей, їх режиму дня, тощо.

Відповідачка зазначала, що позивач неодноразово наражав на небезпеку життя і здоров`я дітей (всі ситуації і випадки були викладені у відзиві на позов, а також підтверджується аудіозаписом розмови відповідача з позивачем, наявним у матеріалах справи). Позивач реально не знає про потреби своїх дітей, не може з ними впоратися самотужки, як наслідок його позовні вимоги про проведення спільних відпусток, спільного відпочинку під час канікул із дітьми може становити загрозу для життя та здоров`я самих дітей. До того ж позивач досить тривалий час був взагалі відсутній у житті дітей, не підтримував із ними спілкування.

Також, відповідачка зазначала, що позивач не доглядав та не доглядає за дітьми належним чином. Він нічого не знає про стан здоров`я дітей, їх самопочуття, хвороби, тощо. Фактично позивач самоусунувся від процесу розвитку та від процесу навчання своїх дітей, що підтверджено відповідними письмовими доказами, зокрема вчителем сина. ОСОБА_1 належним чином не реагував, а навпаки заохочував прояви насилля та агресії сина до молодшої сестри та до відповідача. Спілкування та проведення спільного часу позивача із дітьми негативно впливало на їх психоемоційний стан, що підтверджено належними доказами. Відповідачка побоюється, що існує небезпека можливості вивезення дітей позивачем на непідконтрольну Україні територію (а саме тимчасово окуповану територію України російською федерацією або в російську федерацію).

З урахування викладеного, ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . Але, якщо неможливо усунути позивача взагалі від спілкування з дітьми, відповідачка погоджується з тим, щоб дозволити ОСОБА_1 спілкування із дітьми кожної п`ятниці тижня за допомогою технічних засобів (пристроїв) зв`язку протягом 20 хвилин із кожною дитиною, за умови забезпечення ОСОБА_1 дітей необхідною технікою (пристроями), а також за умови не втручання в учбовий процес дітей та бажання дітей в такий спосіб спілкуватися з батьком (протягом цього часу та в цей день).

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу без участі представника третьої особи та ухвалити рішення з урахуванням інтересів дітей.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та відповідача, доводи їх представників та пояснення свідків, оцінивши та дослідивши у сукупності усі надані сторонами письмові докази суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, в ході судового розгляду було встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби інюрізького міського управління юстиції було видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 27.03.2014.

Від шлюбу подружжя мають спільних дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 04.06.2014); ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 09.1 1.2016).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12.09.2022 шлюб між сторонами був розірваний. Підставою розірвання шлюбу стало відсутність взаєморозуміння та наявність різних поглядів на життя.

Впродовж 2022 р. позивач намагався узгодити з відповідачм спосіб його участі у вихованні та спілкування з дітьми, але ході вказаних бесід відповідач повідомила позивачу, що у вихованні спільних дітей він приймати участь не буде. Відповідач наполягає на своєму виключному праві щодо виховання дитини.

З цих підстав, 22 лютого 2023 року позивач звернувся до органу опіки та піклування Запорізької міської ради но Дніпровському району міста Запоріжжя задля встановлення контакту з Відповідачем та узгодження порядку його участі у захованні спільних дітей, але в органі опіки та піклування повідомили, що підстави, які були викладені у заяві позивача мають вирішуватися у судовому порядку.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1, 3 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ), практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч.4 ст.10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

Так, у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

ЄСПЛ в своїх рішеннях неодноразово наголошував про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батьків. Так, в рішенні по справі «A.V. проти Словенії» (заява № 878/13) ЄСПЛ нагадав, що згідно зі ст. 8 Конвенції держава несе позитивні зобов`язання щодо «ефективної поваги» до сімейного життя. Зокрема, в справах, що стосуються права контакту одного з батьків, держава зобов`язана вживати заходів з метою возз`єднання батьків зі своїми дітьми і сприяти такому возз`єднанню.

Згідно практики ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

Відповідно до ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 ст.151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а ст.153 цього Кодексу встановлює право матері, батька та дитина на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен із батьків зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, зустрічі не повинні носити формальний характер, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 .

При цьому, суд виходить з того, що ОСОБА_5 , як батько дітей, має законне гарантоване право на особисте спілкування зі своїми неповнолітніми дітьми, які після припинення шлюбних відносин за домовленістю сторін залишились проживати разом з матір`ю.

Однак, як встановлено судом, після розірвання шлюбу між сторонами у справі виникли певні конфліктні відносини, зокрема, з приводу участі батька у спілкуванні з дітьми, які залишились проживати з відповідачем, та його участі у їх вихованні.

На час розгляду справи сторони проживають окремо, відповідачка, у зв`язку з воєним станом перебуває за межами України.

Доводи відповідачки та її представника про те, що батько дітей негативно впливає на їх розвиток є необґрунтованими.

Так, про наявність спору з приводу зустрічей позивача із дітьми, його участі в їх вихованні та спілкуванні з ними, свідчать неодноразові дзвінки відповідачці, які залишаються без відповіді. Звернення позивача до суду з вказаним позовом, також свідчить про наявність інтересу позивача до збереження зв`язку із дітьми, а також пояснення відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні, яка в категоричній формі заперечувала про те, щоб позивач мав можливість спілкуватися з дітьми у будь-який спосіб, навіть у телефонному режимі або через мережу Інтернет. Або він купує кожній дитині засіб зв`язку для визначеного судом часу для спілкування.

Таким чином суд вважає встановленим та доведеним, що своїми діями відповідачка перешкоджає позивачу в повній мірі реалізувати свої батьківські права, у зв`язку з чим позов в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми підлягає задоволенню.

При цьому відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про те, що батько дітей умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бажає спілкуватися з дітьми чи не зацікавлений у подальшому збереженні родинного зв`язку. Відомості про те, що позивач не відвідувала навчальний заклад, де навчаються діти, не свідчить про ухилення його від виконання батьківських обов`язків, оскільки відповідно до домовленості між батьками діти сторін за взаємною згодою залишились проживати із батьком.

З досліджених судом показів свідків, суд взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача та обізнана психоемоційним ставленням дітей до батька, оскільки наразі проживає разом з ними. З показів свідка вбачається, що діти люблять свого батька та сумують за ним, що є підтвердженням того, що участь батька у спілкуванні з дітьми співпадає з їх хінтересами.

Встановивши викладені обставини справи, а також керуючись зазначеними вище нормами права, суд дійшов висновку про те, що батько, який проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ними, а мати не має права перешкоджати йому спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні.

Створювані матір`ю перешкоди для батька у спілкуванні із дітьми руйнують їх зв`язки зі своєю сім`єю, до якої належить як батько, так і мати, а отже, в даному конкретному випадку така поведінка матері суперечить сімейним цінностям та не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Визначаючи порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, суд враховує інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та нормах чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне бажання матері брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми дітьми.

З урахуванням обставин, встановлених у даній справі, суд вважає, що зважаючи на вік дітей, прив`язаність їх до матері, сталі соціальні зв`язки, психологічний стан, встановлення способу спілкування батька з дітьми за допомогою технічних засобів відеозв`язку через мережу Інтернет та телефонного зв`язку на період воєного стану, поки діти проживають за межами України буде відповідатиме інтересам дітей.

В той же час суд вважає необхідним визначити дні, в які батько може спілкуватись із дітьми коли вони повернуться в Україну: за попередньою домовленістю між сторонами у справі - раз на тиждень без присутності матері, що суботи або щонеділі з 10-00 до 18-00 (батько забирає та повертає дітей матері за адресою місця проживання дітей), з правом відвідування навчальних, спортивних, розважальних та розвиваючих закладів, з урахуванням стану здоров`я дітей, бажання дітей, режиму дня дітей, режиму дня дітей; щорічно в літній період року строком на 7 (сім) календарних днів, з можливістю виїзду дітей з батьком до місця оздоровлення та відпочинку в межах України, без участі матері за попередньою домовленістю і узгодження дати, періоду і місця відпочинку, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

На думку суду такий спосіб участі батька у спілкуванні з дітьми у повній мірі відповідатиме інтересам дітей, забезпечує справедливу рівновагу між інтересами дітей та батьків, а також рівність прав батьків щодо дітей.

В той же час суд враховує, що батько дітей має право на безпосередню участь в житті дітей та на спілкування з дітьми, а повний розрив процесу спілкування батька з дітьми може негативно відбитися в подальшому на психологічному благополуччі дітей.

Доводи сторони відповідача, що участь батька в житті дітей може призвести до нервового напруження та переживання, психологічної травми, зроблені на підставі припущень. Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до дітей, що може зашкодити їх розвиткові, судом у цій справі встановлено не було.

Суд вважає, що поступове налагодження спілкування батька із дітьми в телефонному режимі або за допомогою технічних засобів відеозв`язку через мережу Інтернет, у безпечній та спокійній обстановці, з урахуванням бажання дітей є безпечним для дітей.

Крім того, з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати інтересам дітей.

На підставі викладеного позов слід задовольнити частково.

Керуючись Конвенцією про права дитини від 20.11.1989р., ст.12,15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.7,141,151,153,155,157-159 СК України, ст.2,4,5,76-82,89,141, 259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, визначення порядку участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати ОСОБА_2 у період воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей час за кордоном, організовувати спілкування дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , з батьком ОСОБА_1 у режимі відеозв`язку через мобільні телефони щосуботи або щонеділі з 17.00 год., до 20-00 год. за обов`язковою згодою дітей.

Після припинення періоду воєного стану за умови повернення дітей в Україну визначити графік спілкування ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за попередньою домовленістю між сторонами у справі - раз на тиждень без присутності матері, що суботи або щонеділі з 10-00 до 18-00 (батько забирає та повертає дітей матері за адресою місця проживання дітей), з правом відвідування навчальних, спортивних, розважальних та розвиваючих закладів, з урахуванням стану здоров`я дітей, бажання дітей, режиму дня дітей, режиму дня дітей.

Щорічно в літній період року строком на 7 (сім) календарних днів, з можливістю виїзду дітей з батьком до місця оздоровлення та відпочинку в межах України, без участі матері за попередньою домовленістю та узгодження дати, періоду і місця відпочинку, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 надати можливість ОСОБА_1 вільно спілкуватися з своїми дітьми з урахуванням інтересів та зайнятості дітей (школи, начальні і пізнавальні гуртки, додаткові заняття, дозвілля, відвідування музеїв і інш., екскурсії, оздоровлення, відпочинок, подорожі і інш.). Порядок може бути змінений з урахуванням стану здоров`я дітей та їх зайнятості у навчальному та виховному процесі.

Вказані зустрічі між батьком та дітьми повинні відбуватися без примусу дітей до таких зустрічей, за погодженням між батьком та матір`ю дітей, та самими дітьми дати, часу, місця зустрічей, із обов`язковим врахуванням часу пов`язаного із навчанням та/або відвідуванням дітьми шкільного/виховного/спортивного закладу, з урахуванням зайнятості дітей у визначений день, її самопочуття, та бажання до такої зустрічі самих дітей.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Суд вважає необхідним роз`яснити сторонам, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У випадку налагодження довірливих стосунків між батьками з питання виховання та участі у житті доньки, між батьком і донькою, сторони не позбавлені можливості вирішувати питання про більш тривалий та стабільний графік зустрічей з дитиною, який буде враховувати їх спільні інтереси, та інтереси дитини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції Запорізького апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України.

Повний текст рішення складений 03.11.2023 року.

Суддя Козлова Н.Ю.