Номер провадження: 22-ц/813/7260/23
Справа № 946/9112/22
Головуючий у першій інстанції Адамова А.С.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 ,

на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 28 червня 2023 року,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого зазначила, що 09.02.2022 року між позивачем та відповідачем укладено усний договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із чим, позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США. На підтвердження чого, відповідач написала розписку.

У зв`язку із воєнними діями, сторони не змогли оформити договір купівлі-продажу будинку. Пізніше позивач дізналася, що відповідач оформила за її гроші документи на будинок та здійснила продаж вищевказаного будинку іншій особі.

Посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України позивач вважала, що відповідач зобов`язана повернути майно, оскільки підстава на якій воно набуте відпала.

У березні 2023 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в якій також зазначила, що під час розгляду справи їй стало відомо проте, що на час узгодження домовленостей між сторонами відповідач не була власником будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а власником будинку був її батько ОСОБА_4 , після смерті якого спадщину прийняла його онука. Оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в еквіваленті 1000 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі 36568,60 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ізмаїльський районний суд Одеської області рішенням від 28 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аванс у розмірі 36568,60 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачкою відповідачці грошова сума в розмірі одна тисяча доларів США, може вважатися лише авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 28 червня 2023 року скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Просить вирішити питання розподілу судових витрат.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що позивач звертаючись до суду з заявою про зміну предмета позову не надала заяву про подовження строку на її подання. Скаржник вважає, що позивач звернувшись з уточненою позовною заявою фактично звернулась з новою вимогою, оскільки змінила одночасно і предмет і підстави позову.

Посилається, на те, що з вказаної розписки не зрозуміло чи отримала відповідач вказані кошти саме від позивача.

Вважає, що первісна позовна заява підлягала залишенню без руху, оскільки позивачем не зазначено орієнтовний розрахунок суми судових витрат, не надано доказів сплати судового збору та не зазначено про наявність оригіналів доказів.

Також скаржник зазначив, що за наданою розпискою відповідач не зобов`язувалась повернути вказані кошти, а факт отримання вказаних коштів взагалі не підтверджено.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.08.2023 року позивачу роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_1 отримала 26.08.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що під час розгляду справи відповідачем визнано факт того, що між сторонами виникли правовідносини щодо купівлі-продажу житлового будинку, а на підтвердження цього відповідачем надано розписку. Також вважає, що надавши уточнену позовну заяву позивачем не зміно предмет позову, в цій частині також посилається на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17.

Копію ухвали про відкриття провадження ОСОБА_2 отримала 15.08.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення шкоди у розмірі 36568,60 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 * 100 = 2684000 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, тому передана позивачкою відповідачці грошова сума в розмірі одна тисяча доларів США, може вважатися лише авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.02.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 взяла у залог 1000 доларів США за будинок в АДРЕСА_1 . Дала обіцянку не мати претензій.

Станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, договір купівлі-продажу будинку між сторонами не укладено, грошові кошти, що отримані за розпискою, знаходяться у відповідачки.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заперечувалось під час розгляду справи судом першої інстанції, що між ними укладено усну угоду від 09.02.2022 року на виконання якої останній передано 1000 доларів США, з метою укладення у подальшому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується звукозаписом судового засідання від 25.05.2023 року.

Враховуючи те, що сторонами під час розгляду справи у суді першої інстанції як факт написання розписки ОСОБА_2 на підтвердження надання ОСОБА_1 коштів у розмірі 1000 доларів США 09.02.2022 року, так і їх отримання відповідачем не заперечувався, а також зважаючи на те, що оригінал розписки наданий суду першої інстанції та долучений до матеріалів справи надано саме позивачем, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо неналежного позивача, а також не підтвердження факту отримання ОСОБА_2 коштів.

Нотаріально посвідчена угода купівлі-продажу між сторонами укладена не була, що також сторонами не заперечується.

Отже, оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 09.02.2022 року обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.

Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та відповідачем, під час розгляду справи також не заперечувалось, що станом на 09.02.2022 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 не належав на праві власності ОСОБА_5 .

Як встановлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.02.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського районного округу Одеської області Єфіменко М.Д., спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , 1936 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , житловою площею 70,8 кв.м, загальною площею 122,7 кв.м.

Право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_6 11.02.2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299226073 від 11.02.2022 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 325861087 від 15.03.2023 року, право приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 19.09.2022 року за ОСОБА_7 , на підстави поданого для державної реєстрації договору купівлі-продажу, серія та номер 2257, виданого 19.09.2022 року.

Враховуючи викладене, до вказаних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 570 ЦК України.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18.

Доказів того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують якісь договірні правовідносини, матеріали справи не містять. Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що на час надання ОСОБА_2 розписки, предмет договору купівлі-продажу який сторони погодили укласти в майбутньому, не належав відповідачу на праві власності.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.

Враховуючи викладене, оскільки спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, переданих за недійсним правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України, тому суд зробив правильний висновок про необхідність задоволення позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Позивач, як у позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві посилалась на одні і ті ж самі обставини, а саме зазначив про укладення усного договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим передав ОСОБА_2 1000 доларів США, на підтвердження чого остання написала розписку за продаж вказаного житлового будинку. Вимоги позовної заяви та уточної позовної заяви є аналогічними.

У позовній заяві позивач посилалась на положення ст. 1212 ЦК України, а в уточненій позовній заяві на положення 570 ЦК України, що свідчить про зміну позивачем нормативно-правової кваліфікації обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц зазначила, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що позивач, надавши суду першої інстанції уточнену позовну заяву змінив одночасно предмет і підстави позову колегія суддів вважає такими, що не є підставами для скасування висновку суду про задоволення позовних вимог.

Доводи щодо необхідності залишення первісної позовної заяви без руху з огляду на порушення положень ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: не зазначено орієнтовний розрахунок суми судових витрат, не надано доказів сплати судового збору та не зазначено про наявність оригіналів доказів, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи. Так до позовної заяви позивачем додано квитанцію про сплату судового збору, а судом вирішено питання розподілу судових витрат. Не зазначення позивачем орієнтовного розрахунку судових витрат та не зазначення про наявність оригіналів доказів не є підставами для залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про задоволення позовних вимог, не врахував, що правовідносини, які виникли між сторонами входять до предмету регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна,тому помилився щодо мотивів прийняття такого рішення.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Апеляційний суд вважає, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, проте помилися щодо мотивів, тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 28 червня 2023 року підлягає зміні в мотивувальній частині, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 28 червня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді М.В. Назарова

Н.В. Стахова