УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 січня 2023 року

м. Київ

справа № 201/3335/21

провадження № 61-13071ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Дніпровська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сканар»,

розглянувши касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканар» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та припинення права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Сканар», в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованого гаражу загальною площею 22 кв.м;

- припинити право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01);

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності із закриттям розділу за ОСОБА_1 та ТОВ «Сканар».

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення рішення суду Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року Дніпровська міська рада 20 грудня 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), в ухвалі Великої Палати Верховного Суду

від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19), у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18 (провадження № 61-22552св19), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16 (провадження № 61-14898св21), від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14 (провадження № 61-7533св20), від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 (провадження № 61-16012св20), від 27 липня 2021 року у справі № 686/19201/15 (провадження № 61-3808св21), від 17 лютого 2021 року у справі № 442/4849/17 (провадження № 61-15559св19), від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19), від 18 листопада 2021 року у справі № 642/8771/19 (провадження № 61-9957св21) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів

(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська виходив з того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:268:0020 перебуває у державній власності. Крім того, вказана земельна ділянка передана у постійне користування Національній металургійній академії України. За таких обставин вважав, що права Дніпровської міської ради не порушено, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 жовтня 2011 року Дніпропетровською міською радою і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, предметом якого є земельна ділянкана АДРЕСА_1 .

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 і ТОВ «Сканар» укладено договір оренди нерухомого майна (з правом викупу).

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 у власність ТОВ «Сканар» передано гараж на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01).

8 квітня 2021 року ТОВ «Сканар» зареєструвало право власності на майно у встановленому законом порядку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, гараж знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:268:0020, місце розташування якої: АДРЕСА_2 .

З витягу з Державного земельного кадастру судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на 22 квітня 2021 року земельна ділянка, кадастровий номер :03:268:0020 перебуває у державній власності та передана у постійне користування Національній металургійній академії України.

Те, що право постійного користування земельною ділянкою належить Національній металургійній академії України, підтверджено також державним актом на право постійного користування землею ІІ-ДП № 001621, виданим Дніпропетровською міською радою.

Крім того, зі звіту топографо-геодезичної зйомки нежитлової будівлі судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:268:0020 перейшла у власність держави 1 січня 2013 року на підставі Закону України від 6 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді справи суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачу не належить право вимоги (неналежний позивач), оскільки права, свободи чи інтереси Дніпровської міської ради не порушено.

Вирішуючи питання правомірності звернення Дніпровської міської ради до суду з відповідним позовом, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем порушеного права чи інтересу, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:268:0020 перебуває у державній власності.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 569/21350/18 (провадження № 61-22552св19), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16 (провадження № 61-14898св21), від 21 липня 2021 року у справі № 520/3561/18 (провадження № 61-16012св20), від 27 липня 2021 року у справі № 686/19201/15 (провадження № 61-3808св21), є безпідставними, оскільки у вказаних справах судами встановлено, що позивачі є власниками майна, яке є предметом позовів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 442/4849/17 (провадження № 61-15559св19), також відхиляється касаційним судом, оскільки вказаний висновок не суперечить висновку, до якого дійшли суди попередніх інстанцій у справі № 201/3335/21.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19),

від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20),

від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19), від 17 лютого 2021 року у справі № 523/6532/14 (провадження № 61-7533св20), від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 (провадження № 61-6807св19), від 18 листопада 2021 року у справі № 642/8771/19 (провадження

№ 61-9957св21), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 201/3335/21.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року

у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Тому посилання заявника на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях ухвали Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19)касаційним судом не приймаються.

Підставою касаційного оскарження рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року заявник визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Проте такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена

пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, є необґрунтованою

(пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 27 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканар» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та припинення права власності на нерухоме майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук