Провадження № 22-ц/4808/87/23
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Працун В.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шургот О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Войцешука Вадима Валерійовича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Домбровською Г.В. 27 вересня 2022 року у м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 03 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подав позов до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 07.04.2020 року по 18.06.2020 року ним перераховано ОСОБА_1 на банківську карту, відкриту в АТ «Універсал Банк» за № НОМЕР_1 кошти в розмірі 241 900,00 грн, що підтверджується квитанціями за зазначений період. Зазначені кошти були перераховані згідно усних домовленостей за талони на автомобільне пальне, яке відповідач обіцяла надати в термін семи календарних днів з дати отримання даних коштів на вказаний рахунок. Проте, в обумовлений строк талони надані не були. На його численні звернення ОСОБА_1 щоразу вигадувала нові причини невиконання домовленостей, користуючись його довірою та маніпулюючи родинними зв`язками. Станом на день подання позову відповідач талони на автомобільне пальне не надала, як і не повернула отриманих коштів.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти в сумі 241 900,00 грн (а.с.1-4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.166-173).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Войцешук В.В. подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Апелянт зазначає, що відповідно до ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикаційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно відбувалося, згодом відпала. Про це, зокрема, зазначено у висновку, сформульованому Верховним Судом України у постанові від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України, для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним, зокрема, є зменшення майна потерпілого, а для кондикаційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикаційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зазначає, що суд, всупереч ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №638/11807/15-ц, від 12.09.2018 року у справі №154/948/16, від 12.12.2018 року у справі № 205/3330/14-ц. Таким чином суд, аналізуючи спірні правовідносини, не знайшов у них кондикаційних зобов`язань та не застосував до спору ст.1212 ЦК України, оскільки дійшов до висновку про наявність договірних відносин між сторонами спору.

Вказує, що вимоги до правочинів, що можуть вчинятися усно, визначено ст.206 ЦК України. Тож, оскільки поставки талонів (права вимоги) не відбувалися, такі правочини не вчинялися, а тому судом невірно встановлено обставини у справі та невірно визначено суть спірних правовідносин. Окрім цього, згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, оскільки правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі, не вчинялися й правочини між позивачем та відповідачем щодо надання позик чи допомог.

Водночас, єдиним випадком можливості трактування правовідносин між сторонами справи як договірних, міг бути можливим винятково у випадку звернення однієї із сторін до суду з вимогами визнання усного правочину дійсним, проте, жодна із сторін з такими вимогами не зверталася, а тому суд вийшов за межі позовних вимог. У зв`язку з цим, на думку представника апелянта, висновок суду про вчинення між сторонами фінансових операцій на виконання усного договору є спростованим. Однак, навіть якщо позивач помилився у кваліфікації правовідносин, неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Саме такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом при винесенні постанови від 13.02.2020 року у справі №904/349/19.

За наведених підстав просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.181-187).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шургот О.В. подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.221-228).

У судове засідання не з`явилися позивач (апелянт) ОСОБА_2 та його представник - адвокат Войцешук В.В., про причини неявки суд не повідомлено, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення кореспонденції електронною поштою та смс-повідомленням.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шургот О.В., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідач у період часу з 07.04.2020 року по 18.06.2020 року на власний картковий рахунок в ПАТ «Універсал Банк» отримала від ОСОБА_2 грошові кошти, а саме (а.с.6-14):

07.04.2020 року в сумі 32 200,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»);

15.04.2020 року в сумі 35 000,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»);

15.04.2020 року в сумі 12 000,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»);

18.04.2020 року в сумі 9 200,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»);

26.04.2020 року в сумі 27 000,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»);

04.05.2020 року в сумі 41 500,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»; у графі «коментар відправника» зазначено «грошова позика родичам»);

24.05.2020 року в сумі 30 000,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «переказ особистих коштів»; у графі «коментар відправника» зазначено «позика родичам»);

18.06.2020 року в сумі 55 000,00 грн (у графі «призначення платежу» зазначено «передоплата за паливні талони»).

Згідно наданої АТ «Універсал Банк» інформації від 03.06.2022 за №БТ/1783 про «Рух коштів по картці НОМЕР_2 по категорії «Поповнення картки від: ОСОБА_3 ( НОМЕР_3 ), за період 07.04.2020-18.06.2020 р.», картку ОСОБА_1 поповнював ОСОБА_3 (позивач) у такому розмірі: 07.04.2020 року на суму 32 200 грн; 15.04.2020 року - 35 000 грн; 15.04.2020 року - 12 000 грн; 18.04.2020 року - 9 200 грн; 26.04.2020 року - 27 000 грн; 04.05.2020 року - 41 500 грн; 24.05.2020 року - 30 000 грн; 18.06.2020 року - 55 000 грн. Загальна сума коштів, отримана за вказаний період, становить 241 900,00 грн (а.с.90-91).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували договірні відносини з приводу купівлі-продажу, відтак, договірний характер правовідносин, що існують між позивачем та відповідачем, на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень частини 1 статті 1212 ЦК України, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що набуття коштів в сумі 241 900,00 грн відбулося без достатньої правової підстави або підстава, на якій вони були набуті, згодом відпала, дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без установлення усіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна(збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, - є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).

У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 17.04.2019 року по справі № 759/1206/17.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно приписів ст. 12, ч. ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, встановлено, що у період часу з 07.04.2020 року по 18.06.2020 року ОСОБА_1 на власний картковий рахунок в ПАТ «Універсал Банк» отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 241 900,00 грн.

Дослідивши наявні у справі банківські квитанції та інформацію про рух коштів по картці ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено, що позивачем здійснено вісім перерахунків коштів на рахунок відповідача.

В графі «призначення платежу» за всіма вказаними платежами зазначено «переказ особистих коштів», що спростовує доводи представника апелянта щодо переказу вказаних сум коштів саме як оплату за паливні талони, як і не свідчать про існування підстав для застосування інституту статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо повернення цих коштів як безпідставно отрманих за паливні талони.

Проте, жодних угод щодо переходу права власності на спірне майно (пальне) від відповідача до позивача (купівля-продаж, дарування, міна тощо) між сторонами укладено не було.

Водночас, судом встановлено, що відповідачка визнала відсутність будь-яких договірних правовідносин з позивачем, які виникли з приводу купівлі-продажу талонів на пальне. Її представник у судовому засіданні значила, що ніколи відповідачки не торгувала жодними видами пального і талонами на пальне. Проте, між нею та відповідачем ОСОБА_2 були правовідносини, пов`язані із позикою, яку вона надавала ОСОБА_2 в розмірі 10 000 доларів США і він ці кошти повернув у спосіб зарахування коштів на її рахунок зазначеними платежами.

Відповідачка ОСОБА_1 не заперечує отримання нею коштів від ОСОБА_2 , проте наголошує на тому, що вказані кошти отримані нею від позивача в рахунок погашення боргу. Позивач не звертався до неї з вимогою про укладення будь-яких договорів у письмовій формі. Вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли договірні правовідносини, тому відсутні підстави для застосування статті 1212 ЦК України.

Однак, із матеріалів справи судом встановлено, що за трьома вказаними платежами у квитанціях міститься графа «коментар відправника», а саме: квитанція №Н291-КАВВ-ВЕР4-ТН6Е від 04.05.2020 року - «грошова позика родичам»; квитанція №3К75-Р6Т6-59ЕН-Р0ЕР від 24.05.2020 року - «позика родичам»; квитанція №А66В-3МНВ-08НА-ВЕ76 від 18.06.2020 року - «передоплата за паливні талони».

Доводи та мотиви позовної заяви обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань згідно з усною домовленістю сторін, яка фактично є договором купівлі-продажу талонів на пальне.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, оформлених за переказами від 24.05.2020 року, від 18.04.2020 року від 15.04 2020 року, від 07.04 29020 року, від 26.04.2020 року, від 04.05.2020 року у розмірі 186 900 грн на підставі статті 1212 ЦК України, проте помилився щодо мотивів такої відмови, з огляду на таке.

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21( провадження № 61-1022св22)

У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Отже, характер зобов`язань у коментарях відправника у квитанціях від 04.05.2020 року та від 24.05.2020 року не відомий, відповідач не надавав будь-яких доводів щодо підстав отримання від позивача цих коштів, разом з тим висновки щодо безпідставності набуття відповідачем коштів не можуть ґрунтуватися лише на доводах сторони позивача, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач набув кошти за вказаними вище платежами без достатньої правової підстави.

Також це не свідчить про переказ вказаних сум коштів саме як оплату за паливні талони, як і не свідчить про існування підстав для застосування інституту статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо повернення цих коштів.

За таких обставин, зважаючи на наявність у платежах про перерахування 04.05.2020 року та від 24.05.2020 року - 41500,00 грн та 30000,00 грн відповідно, відомостей про те, що ці кошти спрямовані як грошова позика родичам, перерахування ОСОБА_4 з власної ініціативи грошових коштів у зазначених розмірах на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 не трансформують перераховані суми у безпідставно набуте майно, а тому відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України. У разі невиконання зобов`язання, яке стало підставою для їх перерахунку, відшкодування збитків має відбуватися з інших правових підстав.

Однак, перерахунок коштів за квитанцією №А66В-3МНВ-08НА-ВЕ76 від 18.06.2020 року на суму 55 000,00 грн та у вказаному рахунку інформація щодо призначення платежу містить коментар «передоплата за паливні талони».

Колегія суддів приходить до висновку, що кошти у розмірі 55000,00 гривень набуті ОСОБА_1 , з якою ОСОБА_2 не був пов`язаний договірними правовідносинами щодо купівлі-продажу такого майна, що і визнається відповідачкою, є безпідставно набутим майном, яке вона зобов`язана повернути позивачу.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не надав належної оцінки всім доказам у справі, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те що набуття всіх коштів відбулося без достатньої правової підстави.

Встановивши відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували існування у сторін наміру в майбутньому укласти як договір купівлі-продажу, як і будь-який інший договір щодо грошових коштів у сумі 55000,00 грн, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав відсутності вважати ці кошти безпідставно набутим майном.

Натомість, в розумінні вищенаведених положень законодавства кошти, набуті відповідачем у розмірі 55000,00 грн, з яким позивач не пов`язаний договірними правовідносинами щодо такого майна, є безпідставно набутим майном, яке він зобов`язаний повернути останньому.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову та апеляційної скарги із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви, що становить 549,84 грн (відсоток задоволених позовних вимог становить 22,73 (55000*100%/241900); 2419*22,73% = 549,84). З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 824,76 грн (3628,5*22,73%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Войцешука Вадима Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 55 000,00 грн (п`ятдесят п`ять тисяч гривень нуль копійок).

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 549,84 грн (п`ятсот сорок дев`ять гривень вісімдесят чотири копійки) та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 824,76 грн (вісімсот двадцять чотири гривні сімдесят шість копійок).

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В.Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 26 січня 2023 року.