Дата документу 13.11.2023
Справа № 501/2519/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до

відповідача: ОСОБА_1

предмет та підстави заяви: про стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу,

ухвалив рішення та

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача.

Представник Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» 29.06.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» () 3 % річних в розмірі 7 100,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 30 665,28 грн. на р/р НОМЕР_2 в АТ Ощадбанк», , МФО 322669, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.03.2018 Іллічівським міським судом Одеської області винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача завданих збитків в порядку регресу в розмірі 50000,00 грн. та судовий збір.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11.08.2015 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Great державний знак НОМЕР_3 на автодорозі Одеса-Чорноморка зі сторони Чорноморки при об`їзді перешкоди, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Ssang Yong державний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження. Внаслідок ДТП автомобілю Ssang Yong завдано механічних ушкоджень із матеріальними збитками для позивача.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2015 ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Позивач звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку.

Державним виконавцем 26.12.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №57019419 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду від 30.03.2018 в повному обсязі.

Позивач стверджує в позові та в додаткових поясненнях у справі, наданих до канцелярії суду 14.08.2023 (а.с.30-32), що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, отже виникнення грошового зобов`язання мало початок з наступного дня рішення суду по справі №501/147/18 від 31.03.2018 та до дня виконання грошового зобов`язання в повному обсязі 25.12.2022.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач 21.08.2023 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.38-39), посилаючись на те, що позов подано до суду неповноважною особою, позивач пропустив строки на стягнення будь-яких грошових зобов`язань з 31.03.2018, тощо.

Представник позивача 08.09.2023 надав до суду додаткові пояснення (а.с.41-45), просить суд задовольнити позов, посилання відповідача викладені у відзиві на позов вважати необґрунтованими.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, 03.10.2023 надав до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача (а.с.53).

Відповідач в судове засіданні не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, ухвалити рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу від 29.06.2023 цивільну справу розподілено судді Петрюченко М.І. (а.с.13).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 18.07.2023 позовну заяву залишено без руху (а.с.19-20).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 24.07.2023 відкрито провадження у справі (а.с.27-28).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 30.03.2018 Іллічівським міським судом Одеської області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача завданих збитків в порядку регресу в розмірі 50000,00 грн. та судовий збір (а.с.8-9).

Згідно мотивуючої частини рішення встановлено, що:

«04.02.2016 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №АІ/59002217, згідно якого позивач прийняв на себе зобов`язання відшкодувати збитки, що може зазнати страхувальник у результаті заподіяння шкоди третім особам (а.с.9).

11.08.2015 р. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Great державний знак НОМЕР_3 на автодорозі Одеса-Чорноморка зі сторони Чорноморки при об`їзді перешкоди, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем Ssang Yong державний знак НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2 , автомобілі отримали механічні пошкодження. Вказані обставини встановлені постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2015 р., якою ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.10).

Страхувальник ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с.12-13).

Позивачем на виконання умов договору страхування, складено страховий акт №ОЦ/123/450/15/0408 від 01.02.2016 року (а.с.15) та сплачено страхове відшкодування в розмірі 50000 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1971 від 01.02.2016 року (а.с.31).

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.09.2015 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу (а.с.10).»

Позивач звернувся до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку.

Державним виконавцем 26.12.2022 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №57019419 у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду від 30.03.2018 в повному обсязі (а.с.10).

ІV. Оцінка Суду.

Частиною першою статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Як унормовано частиною п`ятою статті 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення завданих збитків в порядку регресу до грудня 2022 року не звільняє боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦПК України. Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

Період за який позивач ставить питання про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання становить з 31 березня 2018 року по 25 грудня 2022 року. Відтак позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 25 грудня 2022 року.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 26 грудня 2022 року (дата погашення заборгованості в порядку регресу, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Відповідачем у заяві від 21.08.2023 року заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.38-39).

Судом встановлено, що 29 червня 2023 року позивач пред`явив позов про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення у розмірі 30665,28 грн, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 7110,00 грн за період з 31 березня 2018 року по 25 грудня 2022 року.

У свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року. На час ухвалення рішення у справі карантин в Україні продовжено до 30 квітня 2023 року.

30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла закон №540-IX (набрав чинності 02 квітня 2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Зокрема, пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Представник позивача звернувся до суду із позовом 29 червня 2023 року, в якому просив стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 31 березня 2018 року по 25 грудня 2022 року, тобто в межах позовної давності, з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності.

Розрахунок позивача щодо розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних перевірений судом, відповідає нормам ЦК України та ЦПК України.

Відповідач не надав до суду власного розрахунку та не спростував належними доказами наданий позивачем розрахунок.

В силу ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позов до суду подано від імені представника позивача Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - Попова В.Є.

Відповідно до частин першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною першою статті 60ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частиною першою статті 64 ЦПК України передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 01 січня 2020 року.

Відповідно до змін, унесених до ЦПК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення» від 18 грудня 2019 року № 390-IX, розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень визначено, що «юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту)».

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що в процесуальному законодавстві розмежовано такі категорії, як «самопредставництво» і «представництво». Для визнання особи такою, яка діє в порядку самопредставництва, потрібно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 9901/39/20 (провадження №11-137заі20) та в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №753/14971/18 (провадження № 61-14183св21).

Реалізація права на звернення зі скаргою є процесуальною дією в суді, яка має здійснюватися або самою особою у порядку самопредставництва, або її процесуальним представником.

В порядку самопредставництва юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами.

Суд звертає увагу на те, що з урахуванням положень статті 58 ЦПК України для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, треба, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження».

До позову представником додано довіреність № 2101 від 19.08.2022 року (а.с.17) та до додаткових пояснень у справі надано довіреність №1738 від 21.08.2023 року (а.с.46).

Проте, до позову та у ході розгляду справи в суді, позивачем не надано документів які підтверджують, що Попов В.Є. має право представляти інтереси товариства та діяти в порядку самопредставництва, а тому суд позбавлений можливості перевірити, чи наділений представник заявника процесуальною дієздатністю, зокрема, чи має право на підписання та подання позову в інтересах Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія».

Тому, заявнику потрібно було надати до суду документи, які відповідно до правил частини першої статті 58 ЦПК України, підтверджують право подання ОСОБА_3 позову від імені Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в порядку самопредставництва, як особи, повноваження якої визначені установчими документами, (посадова інструкція посадової особи, положення юридичного відділу тощо).

Також, повноваження Попова В.Є., як адвоката в цивільному процесі до суду не надано.

Отже, позов подано неповноважною особою, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Також суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись статями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог представника Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко