ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1627/22 Номер провадження 22-ц/814/3932/23Головуючий у 1-й інстанції Клименко С.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Чемерис А.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 , адвокат Чернушенко В.Ю.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 травня 2023 року, ухвалене суддею Клименко С.М., повний текст рішення складено - 25 травня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області, третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області, третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю, в якому просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з жилового будинку літ.Аа, сараїв літ.Б.Г., гаража літ.В, альтанки літ.Д, вбиральні літ.Е, льоху літ.Ж, літнього душу літ.З, колодязя літ.К, огорожі №1.

Позовна заява мотивована тим, що згідно записів з погосподарської книги за 2001-2005 роки том №3 будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 його син ОСОБА_4 попросив його матір ОСОБА_5 здійснювати догляд за його рідним братом ОСОБА_6 , який проживав у вказаному будинку та був недієздатним, взамін на будинок, що підтверджується розпискою від 24.07.2003 року. З січня 2003 року він разом з матір`ю стали проживати в цьому будинку з ОСОБА_6 , якого через деякий час забрали до будинку престарілих, де він і помер, коли, йому не відомо. З 2007 року він проживає у вказаному будинку разом з дружиною, утримує його, проводить ремонті роботи, сплачує комунальні послуги, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Новогалещинської селищної ради від 21.12.2020 року за №311, актом обстеження фактичного місця проживання від 29.03.2021 за №79 та копіями квитанцій про сплату комунальних послуг, особовий рахунок зареєстровано на його ім`я. Вважає, що він добросовісно, відкрито, безперервно, тривало та безтитульно володіє спірним будинком, що є правовими підставами для визнання за ним права власності на нього за набувальною давністю.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавтської області від 15 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області, третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, яке заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.Аа, сараїв літ.Б.Г., гаража літ.В, альтанки літ.Д, вбиральні літ.Е, льоху літ.Ж, літнього душу літ.З, колодязя літ.К, огорожі №1 за набувальною давністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов законний, обґрунтований, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню. ОСОБА_1 фактично з 2007 року самостійно, добросовісно, відкрито і безперервно володіє і користується домоволодінням: житловим будинком, господарськими будівлями та земельною ділянкою, які розташовані в АДРЕСА_1 , та продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися ним до теперішнього часу, доглядає за будівлями та утримує їх, з вимогами про те, що він незаконно володіє і користується домоволодінням, ніхто до нього не звертався, в тому числі і представники громади. ОСОБА_6 спадкоємців не мав. Аналізуючи норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , належним ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після якого прийняв ОСОБА_4 та не оформив своїх спадкових прав на нього, і з 2007 року продовжує відкрито та безперервно ним володіти протягом десяти років, що узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №911/141/18 від 06.02.2019 року.

В апеляційній скарзі Новогалещинська селищна рада Козельщинського району Полтавської області просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виходячи із встановлених фактичних обставин, ОСОБА_4 , який є сином померлого ОСОБА_3 та на якого був складений заповіт, попросив матір позивача ОСОБА_5 доглянути його непрацездатного брата ОСОБА_6 , за що пообіцяв їй передати у власність свою частку будинку в АДРЕСА_1 , про що надав розписку. Позивач вказує, що він поселився з матір`ю саме для догляду за недієздатним ОСОБА_6 , тобто, заволодіння майном мало підставу, а саме догляд за недієздатним сином померлого ОСОБА_3 . Вказує, що ці обставини свідчать про те, що сторони мали намір укласти договір довічного утримання відносно недієздатного ОСОБА_6 . Проте, за ним не доглянули, т.я. він був поміщений в будинок для інвалідів та престарілих в м. Пирятин, де і помер. Зазначає, що позивачу з самого початку користування будинком було відомо, хто є його власником, спадкоємцями тощо. При цьому, посилається на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17, щодо умов набутття права власності за набувальною давністю; поняття безтитульного володіння; особа як володілець майна повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин, які є достатніми для отримання права власності на нього, тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в т.ч. безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте, не у власність, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Вказує, що виходячи з висновків Верховного Суду, позивачем не додержано саме принципу добросовісності заволодіння майном. Також посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено той факт, чи прийняв хто-небуть спадщину після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . Оскільки син ОСОБА_6 помер в спеціалізованій державній установі, знаходився на державному утриманні, то виникає питання про право на майно цієї установи після його смерті, яка також не залучена до справи. Вказує, якщо розписка судом визнана такою що не є доказом, то потрібно було з`ясувати, чи були у ОСОБА_4 спадкоємці та чи прийняли вони спадщину після його смерті (дружина, діти). Також звертає увагу суду на те, що будинок, на який претендує позивач, знаходиться на приватизованій земельній ділянці, власником якої згідно Державного акту про право власності на землю є покійний ОСОБА_3 і питання статусу цієї ділянки не вирішено. Також зазначає, що надані позивачем квитанції про сплату за спожиті послуги не є доказом про утримання будинку, в них також не вказана адреса, вони можуть мати відношення до будь-якого будинку у селі, тому вони не підтверджують ніяких обставин по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає разом з дружиною ОСОБА_9 та малолітньою донькою ОСОБА_10 без реєстрації в в АДРЕСА_1 з 2007 року, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Новогалещинської селищної ради від 21.12.2020 року за №311, актом обстеження фактичного місця проживання від 29.03.2021 року за №79, складеного комісією у складі сільського депутата Бондар В.М. та жителів села Остапці ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , затвердженого старостою села, та копіями квитанцій про сплату комунальних послуг ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , особовим рахунок ТОВ «Полтаваенергозбут» на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 10,12,13-21).

У довідці Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області за №570 від 09.09.2019 року вказано, що житловий будинок 1946 року забудови з надвірними будівлями розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно по господарської книги №3, особовий рахунок № НОМЕР_1 , належить гр. ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та що за даною адресою на момент смерті з ним був зареєстрований та проживав його син ОСОБА_6 (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту, виготовленого Кременчуцьким відділенням Полтавської ТПП, домоволодіння в в АДРЕСА_1 , станом на 19.03.2021 року складається з житлового будинку літ.Аа, сараїв літ.Б.Г., гаража літ.В, альтанки літ.Д, вбиральні літ.Е, льоху літ.Ж, літнього душу літ.З, колодязя літ.К, огорожі №1, ринкова вартість якого згідно звіту про оцінку майна станом на 01.04.2021 року становить 26 170 грн. (а.с. 22-27,28-39).

Відповідно до довідки виконкому Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області за №311 від 21.12.2020 року ОСОБА_1 проживає без факту реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним за вказаною адресою проживають: дружина ОСОБА_9 , 1988 р.н., та дочка ОСОБА_10 , 2012 р.н. (а.с. 10).

Як слідує із спадкової справи №337/2003, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Остапці Кременчуцького району Полтавської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Бондарівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області 02.01.2003 року, актовий запис №1, який зроблено 02.01.2003 року. Спадщину за заповітом прийняв ОСОБА_4 , громадянин російської федерації та який проживає на території російської федерації. Згідно заповіту, вчиненого 20.08.1992 року, посвідченого секретарем Бондарівської сільської ради, зареєстрованого за №10, ОСОБА_3 все своє майно заповідав синові ОСОБА_4 . 04.08.2003 року державний нотаріус Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори видав ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке складається з грошових заощаджень з процентами та компенсаційними виплатами і сертифікатами, що знаходяться на рахунках в Ощадбанку в с. Бондарі Кременчуцького району, які належали померлому ОСОБА_3 . Відомості про інших спадкоємців, як і про те, чи отримував спадкоємець ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину на спірний будинок в АДРЕСА_1 спадкова справа не містить, а інші докази відсутні (а.с.79-86).

ОСОБА_6 , який згідно вказаної раніше довідки Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області за №570 від 09.09.2019 року на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав разом з ним в АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті (а.с. 52). Відомості про його спадкоємців відсутні, як і про те, чи відкривалась спадщина після його смерті.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 суду показали, що ОСОБА_1 знають давно, проживає він в АДРЕСА_1 , з жінкою та донькою тривалий час, раніше там проживав ОСОБА_3 , який помер і там став проживати він, відремонтував будинок, доглядає за подвір`ям, обробляє земельну ділянку.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що коли помер ОСОБА_3 , який проживав з сином ОСОБА_6 , який був хворим, мав психічні розлади, приїхав його син ОСОБА_4 , який дозволив їй проживати в будинку батька і вони домовилися, що буде з нею проживати ОСОБА_6 , але потім ОСОБА_6 ще дужче захворів, поводив себе агресивно, вона з ним не справлялася і сільська рада відправила його до спеціального будинку, а в будинку став проживати її син ОСОБА_1 з сім`єю, будинок був старенький, в поганому стані, він його відремонтував за власні кошти, упорядив подвір`я, сплачує комунальні послуги, обробляє земельну ділянку, ніхто до них не звертався з приводу його там проживання, ні люди, ні сільська рада.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вони проживають в будинку АДРЕСА_1 з чоловіком ОСОБА_1 з 2007 року, відремонтували його, бо він уже старий та був занедбаний, тут народилась в них донька, знає зі слів чоловіка, що в ньому раніше проживав ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції критично оцінив розписку про те, що ОСОБА_4 відмовляться від належної йому частини житлового будинку після померлого батька ОСОБА_3 , який розташований в с. Остапці на користь ОСОБА_5 взамін того, що вона зобов`язується доглядати до дня смерті його рідного брата ОСОБА_6 , інваліда дитинства, та не прийняв її до уваги при ухваленні рішення, оскільки позивач на вимогу суду не надав суду її оригіналу, а її копія викликає у суду сумніви в її достовірності.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч.2 ст. 344 ЦК України).

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі (ч.1 ст. 344 ЦК України).

Інститут набувальної давності захищає права справжнього володільця проти попереднього.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що стало підставою для ухвалення незаконного і необгрунтованого рішення суду, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ.Аа, сараїв літ.Б.Г., гаража літ.В, альтанки літ.Д, вбиральні літ.Е, льоху літ.Ж, літнього душу літ.З, колодязя літ.К, огорожі №1.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦПК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції, згідно згідно погосподарської книги за 2001-2005 роки том №3, особовий рахунок № НОМЕР_1 , ОСОБА_3 належав житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8,11).

ОСОБА_3 мав двоє синів: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 81) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно заповіту від 20.08.1992 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження наступного змісту: «Все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповідаю своєму синові ОСОБА_4 » (а.с. 81).

Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 80).

Згідно довідки Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області №570 від 09.09.2019 року, на момент смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з ним був зареєстрований та проживав його син ОСОБА_6 (а.с. 8).

Після смерті батька ОСОБА_3 до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори 04.08.2003 року подав заяву про прийняття спадщини його перший син ОСОБА_4 , громадянин рф, в якій вказав, що на день смерті ОСОБА_3 залишилося майно, яке складається з грошових заощаджень з процентами та компенсаційними виплатами і сертифікатами, що знаходяться в Ощадбанку №7850/09 села Бондарі Кременчуцького району, яке він прийняв. Крім нього, інших спадкоємців немає. Дружини, яка пережила спадкодавця ОСОБА_3 і має право на ст. 22 КпШС України, немає. Спадкоємців, що мають право на обов`язкову частку у майні померлого, немає (а.с. 79 зворот).

04.08.2003 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Сапко О.Б. на підставі дублікату заповіту від 20.08.1992 року на ім`я ОСОБА_4 , громадянина рф, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкове майно складається з грошових заощаджень з процентами та компенсаційними виплатами і сертифікатами, що знаходяться на рахунках (зазначено номери рахунків) в Ощадбанку №7850/09 села Бондарі Кременчуцького району, які належали померлому на підставі ощадних книжок, перевірених нотаріусом (а.с. 84).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час дії чинного на той час ЦК УРСР у редакції 1963 року.

Згідно ст. 525 ЦК УРСР (у редакції від 30.10.1999 р., яка була чинною на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 ), ч асом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21

цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно

невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Згідно ст. 526 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його

смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні

з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Згідно ст. 531 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі

усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і

утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту,

не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при

спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні

розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового

майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і

вжитку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали цивільної справи взагалі не містять належних та допустимих доказів про те, що молодший син померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був хворий, чи був непрацездатний, чи був інвалідом дитинства тощо, тому ця обставина не є доведеною.

Таким чином, виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновків про те, що старший син померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2003 року отримав у спадок спадкове майно у вигляді грошових заощаджень з процентами та компенсаційними виплатами і сертифікатами, що знаходяться на рахунках (зазначено номери рахунків) в Ощадбанку №7850/09 села Бондарі Кременчуцького району, які належали померлому на підставі ощадних книжок.

Як вбачається зі змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.08.2003 року, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу прийнятого ОСОБА_4 спадкового майна, не ввійшло, тобто ОСОБА_4 не отримав правовстановлюючого документа на домоволодіння після смерті батька ОСОБА_3 .

Проте, за загальним правилом, факт прийняття частини спадкового майна у спадщину, вказує на факт прийняття у спадщину решти спадкового майна за умови відсутності інших спадкоємців на це майно.

Як вбачається по справі, молодший син померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_6 фактом спільного проживання з батьком на час його смерті фактично вступив в управління або володіння спадковим майном у відповідності до вимог ст. 526 ЦК УРСР.

Молодший син ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Матеріали справи не містять доказів відносно того, чи мав ОСОБА_6 спадкоємців.

У мотивувальній частині рішення суд допустив протиріччя, вказавши, що ОСОБА_6 спадкоємців не мав, а також те, що відомості про його спадкоємців відсутні, як і про те, чи відкривалась спадщина після його смерті.

Відсутність у справі відомостей не свідчить про відсутність спадкоємців. У матеріалах цивільної справи дійсно відсутні відомості зі спадкового реєстру про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 , такі докази суду не надавалися та судом не витребовувалися.

У матеріалах справи на а.с. 9 міститься ксерокопія (оригінал суду не надано) розписки ОСОБА_4 від 24.07.2003 року, посвідчена Бондарівською сільською радою Кременчуцького району, про те, що він відмовляється від належної йому частини житлового будинку після померлого батька ОСОБА_3 , який розташований в с. Остапці, на користь ОСОБА_5 , взамін того вона зобов`язується доглядати до дня смерті його рідного брата ОСОБА_6 , інваліда дитинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вказана розписка датова 24.07.2003 року, тобто, до отримання ОСОБА_4 04.008.2003 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто, розписка видана ОСОБА_4 , не маючи відповідного правовстановлюючого документа про право власності на житловий будинок. Крім цього, у цій розписці ОСОБА_4 вказав про відмову від належної йому частини жилого будинку, а не усього будинку, мабуть розуміючи, що його молодший брат ОСОБА_6 фактом спільного проживання з батьком на час його смерті фактично прийняв спадщину у вигляді частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , та залишається там проживати.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що після смерті власника домоволодіння по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 його спадкоємцями - синами: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прийнята спадщина у вигляді вказаного домоволодіння. Спадкоємці померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 не встановлені, у справі відсутні дані про його хворобу, про його смерть у державній спеціалізованій установі, що позбавляє суд з достовірністю встановити фактичні обставини та розмір його частки, право інших осіб на спадкування після його смерті. Також у справі відсутні відомості щодо спадкоємця ОСОБА_4 , який згідно змісту розписки від 24.07.2003 року, також вважав себе спадкоємцем частки спірного житлового будинку, чи живий він на даний час, чи має він спадкоємців.

Отже, спірний житловий будинок потенційно має спадкоємців, а тому не може бути об`єктом права за набувальною давністю.

Крім цього, як пояснив апеляційному суду позивач ОСОБА_1 , приблизно три роки назад приїздила родичка сина ОСОБА_4 , який помер, хотіла подивитися на будинок, в якому проживав її дід, претензій до будинку не мала.

Крім цього, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці, яка згідно Державного акту на право власності належить померлому батьку ОСОБА_3 . Доказів в цій частині суду не надано, тому апеляційний суд позбавлений робити висновки в цій частині доводів. У разі, якщо померлий ОСОБА_3 дійсно за життя був власником цієї земельної ділянки, то вона за загальним правилом повинна увійти до спадкового майна.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів спірним домоволодінням, його володіння є відкритим, безперервним та тривалим, що є законною підставою для застосування вимог ст. 344 ЦК України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, залишив поза увагою, що згідно вимог діючого законодавства за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), на який також послався суд першої інстанції при ухваленні рішення, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано умови набуття права власності за набувальною давністю та те, що позивачу достовірно було відомо, що він не є власником спірного домоволодіння, яке є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, у яке заселився він, його мати та члени його сім`ї на підставі розписки, як про це зазначає позивач, тобто достовірно знав та розумів статус спірного домоволодіння.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на вимогах матеріального та процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові - на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно квитанції Новогалещинською селищною радою Козельщинського району Полтавської областіпри подачі апеляційної скарги сплачено 3 925,50 грн. судового збору (а.с. 123), тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 1-4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.п. 1-4, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області - задовольнити.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 15 травня 2023 року- скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області, третя особа: Третя кременчуцька державна нотаріальна контора, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області сплачений судовий збір у розмірі 3 925,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов