УХВАЛА

про повернення позовної заяви

03 листопада 2023 року м. Мукачево

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Заболотний А.М., розглянувши матеріали позовної заяви приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича, який звернувся в інтересах стягувача у виконавчому провадженні Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Наталія Йожефівна, про визнання договорів недійсними,-

в с т а н о в и в:

Приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Ярошевський Д.А. звернувся до суду з позовом в інтересах стягувача у виконавчому провадженні ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Н.Й., про визнання договорів дарування недійсними. Одночасно разом з позовом подано заяву про забезпечення позову.

Позов обґрунтовується тим, що на виконанні у приватного виконавця перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Південний» заборгованості за договорами кредитів. У процесі їх виконання приватний виконавець отримав інформацію про укладення божником ОСОБА_1 договорів дарування із ОСОБА_2 . Приватний виконавець вважає, що такі правочини укладені на шкоду інтересам ПАТ АБ «Південний» як кредитора, а тому з метою захисту прав ПАТ АБ «Південний», як стягувача у виконавчому провадженні, звернувся до суду в його інтересах з цим позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

При вирішенні питання щодо можливості прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд враховує наступне.

У ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 1 ст. 48 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначені органи та особи, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів: примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Конституцією України, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законом України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Між тим, фраудаторний правочин укладається боржником у період проведення виконавчого провадження з метою виведення свого майна з-під стягнення (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11).

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.

В оцінці належності приватному виконавцю права на звернення до суду з цим позовом в інтересах іншої сторони суд зробить такі висновки.

За загальним правилом, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб (ч. 1 ст. 56 ЦПК України).

За змістом ст. 56 ЦПК України такими посадовими особами є, зокрема, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор. Інші фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах за наявності підстав, передбачених законом.

Здійснивши аналіз процесуального законодавства, суд приходить до переконання, що безпосередньо у Законі України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законі України «Про виконавче провадження» та ЦПК України не передбачено повноважень приватного виконавця на звернення до суду із позовом в інтересах сторони виконавчого провадження у порядку цивільного судочинства, зокрема з метою визнання недійсними договорів дарування, які перешкоджають виконанню його зобов`язань перед кредитором.

Приватний виконавець не є учасником спірних правовідносин, наявний у цьому судовому провадженні спір безпосередньо не стосується прав та обов`язків виконавця, а тому він не вправі самостійно звертатися в інтересах однієї зі сторін до суду із позовом без належної правової підстави на підтвердження можливості такого звернення.

При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, відповідно до якого повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 2 ст. 4, ч. 4 ст. 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину) та звертає увагу на таке.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, зокрема, де наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 року у справі № 233/2021/19, з метою конкретизації висновків, викладених, зокрема у постанові від 27.03.2018 року у справі № 910/17999/16; постанові від 25.04.2018 року у справі № 925/3/7, постанові від 25.04.2018 року у справі № 910/24257/16, зазначила, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Так правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, стосуються того, що приватний виконавець звернувся до суду із поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (спільна сумісна власність подружжя).

Натомість, у цій справі, приватний виконавець звернувся із позовом в інтересах стягувача у виконавчому провадженні з самостійним позовом вимогами про визнання недійсними правочинів, укладеного самим боржником у виконавчому провадженні.

В той же час правові висновки, сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, спрямовані виключно на реалізацію повноважень виконавця зі звернення до суду з приводу визначення розміру частки майна боржника у спільному майні. Такий висновок ґрунтується на тлумаченні ст. 443 ЦПК України та не містить нових норм права, які б розширювали або доповняли повноваження приватного виконавця, а так само формулювали загальне правило про повноважність приватного виконавця звертатися до суду з будь-якими позовами в інтересах учасників виконавчого провадження, що примусово ним виконується.

Наведе переконливо доводить, що правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, не можуть бути враховані та застосовані судом на стадії відкриття провадження у цій справі, оскільки були сформульовані за інших фактичних та правових обставин.

Підсумовуючи, суд наголошує на тому, що у правових відносинах, які існують у цій справі, приватний виконавець є суб`єктом владних повноважень та на нього поширюються правила ст. 19 Конституції України. Згідно з цими приписами органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, звернувшись до суду в інтересах ПАТ АБ «Південний» із позовом про визнання недійсними правочинів, приватний виконавець діє не у межах наданих йому законом повноважень.

Одночасно також враховується і те, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21.10.2010 року).

Положеннями п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, передбачено, що заява повертається, у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Таким чином зазначені вище правові норми не надають приватному виконавцю права на звернення до суду в інтересах стягувача із позовом про визнання правочинів недійсними, документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб, приватним виконавцем не надані, відтак, така позовна заява разом із заявою про забезпечення позову підлягають поверненню позивачу на підставі 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в ухвалі від 10.07.2023 року (справа № 199/1895/23)

Між тим, відповідно до ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст.ст. 185, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суддя,-

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича, який звернувся в інтересах стягувача у виконавчому провадженні Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Бугар Наталія Йожефівна, про визнання договорів недійсними разом із заявою про забезпечення позову - повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Копію ухвали про повернення позовної заяви та позовну заяву і додані до неї документи надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний