ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/5439/17 Номер провадження 22-ц/814/1832/23Головуючий у 1-й інстанції Ульяніч І.В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.,

за участю секретаря Галушко А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19 серпня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Петриченко Ольги Олександрівни про визнання договору дарування і договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями недійсними внаслідок їх фіктивності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просили поновити строк позовної давності до заявлених вимог, визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , внаслідок його фіктивності, скасувати державну реєстрацію та сторони повернути в первісний стан; визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок його фіктивності, скасувати державну реєстрацію та сторони повернути в первісний стан; скасувати рішення про державну реєстрацію прав на майно зареєстроване в реєстрі за № 1783 від 22.10.2010 року, прийняте нотаріусом Петриченко О.О.; скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку та житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування позову вказували, що вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 14 грудня 2016 року відповідача ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого їхня донька отримала травми, від яких невдовзі померла у лікарні, на підставі чого ОСОБА_3 було призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки, із остаточним звільненням від покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році».

Вищевказаним вироком було задоволено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь по 259 200 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Зазначили, що після набрання вироку чинності ОСОБА_3 добровільно присуджену суму не сплачує. На підставі виконавчих листів у Московському відділу ДВС м. Харкова з 01.09.2017р. здійснюються виконавчі провадження за №54604339 та №54604312.

Вказували, що відповідачу станом на 01.10.2010 р. на праві власності належали: земельна ділянка кадастровий № :00:000:0000 та будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 101,4 кв.м., будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 59,7 кв.м.

Зазначали, що ОСОБА_3 через два тижні після смерті їх доньки ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою уникнути відшкодування завданих потерпілим збитків та моральної шкоди переоформив своє майно на інших осіб, а саме: на підставі договору дарування від 22.10.2011 року подарував своїй дружині ОСОБА_4 71/100 частину житлового будинку з надвірними будівлями вартістю 246 657 грн, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який згодом вона на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2011 у складі згаданого житлового будинку з надвірними будівлями продала ОСОБА_5 . При цьому під час укладенні договорів дарування та купівлі-продажу житлового будинку не було дотримано вимог ст.ст. 377, 659 ЦК України щодо зазначення у договорі про долю земельної ділянки, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

Вказували, що ОСОБА_3 відчужив належне йому майно на підставі недостовірних документів з метою приховування справжніх намірів учасників правочинів та не відшкодування позивачам завданої ним шкоди.

Зазначали, що 22 жовтня 2010 року, під час укладання у нотаріуса договору дарування частини житлового будинку дружині, ОСОБА_3 достовірно знав, що їх донька ОСОБА_6 померла, а інші четверо її супутників знаходяться в лікарні, і про свою вину у ДТП та смерть їх доньки.

Вказували, що дружина відповідача достовірно знала про вчинене ним ДТП з тяжкими наслідками, проте підписала договір дарування частини житлового будинку та прийняла в дар нерухоме майно з метою не відшкодування збитків потерпілим.

Окрім того вказували, що фіктивність укладеної угоди дарування частини житлового будинку підтверджує той факт, що її сторони занизили вартість будинку майже на 1/3 - до 175 127 грн. 18 коп., в той час як його дійсна вартість згідно витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно становила 246 658 грн.

Крім того, спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є подружжям. Вони не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Про це свідчить те, що після укладення спірного правочину, як вказують їх сусіди, ОСОБА_3 продовжував і в подальшому фактично володіти та користуватись цим майном.

Вказували, що про фіктивність укладеного договору дарування та наявність спільного умислу на досягнення фіктивного характеру договору свідчить і те, що 26.11.11 р., ОСОБА_4 , укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з ОСОБА_5 , надала недостовірні документи нотаріусу ОСОБА_7 , в яких зазначено неправдиву інформацію, що вказане майно розташоване на ділянці площею 714 кв.м., зареєстрованої на підставі рішення РВК Московської ради від 30.11.1954 р. за № 830, а не на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 .

Оскільки на той час ОСОБА_3 мав процесуальний статус підсудного та заборону слідчого від 27 грудня 2010 року на відчуження будь якого належного йому майна, про що знала і його дружина, - відповідачі подали неправдиву інформацію щодо права власності на земельну ділянку, та недійсні документи.

Також про фіктивний характер вищевказаного укладеного договору дарування свідчить і той факт, що зазначений договір купівлі-продажу нотаріус ОСОБА_7 посвідчила 26.11.2011 р., а прийняла рішення про його державну реєстрацію лише 14.12.2011 року.

Вказували, що зміст спірних правочинів суперечить моральним засадам суспільства, оскільки внаслідок такої протиправної поведінки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , згідно даних Московського відділу ДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у відповідача наразі відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в порядку виконання зазначеного вироку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Поновлено строк звернення до суду із вказаним позовом.

Визнано договір дарування частини житлового будинку в розмірі 71/100 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , р-р № 1783, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., недійсним внаслідок його фіктивності, із скасуванням державної реєстрації договору.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити в цій частині позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивачі повторили доводи позовної заяви з приводу недійсності договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яким на їх думку суд не надав належної оцінки.

Рішення суду першої інстанції в частині поновлення строку звернення до суду та визнання недійсним договору дарування внаслідок його фіктивності, скасування державної реєстрації договору дарування частини житлового будинку в розмірі 71/100 за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 22.10.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , р-р № 1783, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О. - не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції в цій частині, відповідно до ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.11.2011 року житлового будинку з надвірними будівлями розташованого у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини цього будинку ОСОБА_5 . Ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 р-р № НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., скасувавши державну реєстрацію договору.

У порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: повернуто у власність ОСОБА_3 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями розташованих у АДРЕСА_1 та вказано стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 198800 грн, сплачених за придбання вказаної частки житлового будинку з надвірними будівлями. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року постанову Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року скасовано з підстав порушення норм процесуального права, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Від адвоката Музичук А.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність.

В судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визнали.

Інші учасники процесу, будучи повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, до суду не з`явились.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності інших учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Районним судом встановлено, що згідно вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року ОСОБА_3 було визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. ОСОБА_3 було звільнено від відбування призначеного покарання згідно п. «в», «е» ст. 1 Закону України «Про амністію». Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 233700 грн. на користь кожного.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2017 року зазначений вирок в частині міри покарання було скасовано, ОСОБА_3 був звільнений від призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році».

Постановою Верховного Суду від 20.12.2018 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22.06.2017 року було скасовано, матеріали справи направлені на новий розгляд. Вироком Харківського апеляційного суду від 05.09.2019 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2016 року відносно ОСОБА_3 в частині призначеного покарання було скасовано, призначено ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі п. «в», «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_3 від відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі на 6 років, в іншій частині вирок залишено без змін (а.с.186-189 т.3).

Районним судом встановлено, що згідно вироку від 14.12.2016 року однією із потерпілих у даній кримінальній справі була донька позивачів ОСОБА_6 , яка в результаті ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно вироку встановлено, що ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, розкаявся.

Під час розслідування кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ Головного Управління МВС в Харківській області від 27.12.2010 року було накладено арешт на майно ОСОБА_3 , про що йому було оголошено в той же день 27 грудня 2010 року (а.с.44 т.1).

Районним судом встановлено, що вирок суду в частині відшкодування завданої позивачам шкоди не виконаний, у зв`язку із чим позивач ОСОБА_2 звернулась до поліції, що підтверджується витягом із ЄРДР, правова кваліфікація за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с. 45, 46 т. 2).

Також встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.01.2001 року. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.07.2011 року шлюб між сторонами було розірвано.

Згідно спірного договору дарування частини житлового будинку від 22.10.2010 року, ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_4 71/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно договору на земельній ділянці 0,0752га, кадастровий номер земельної ділянки :05:011:0003, розташовані житловий будинок та надвірні будівлі.

Відповідно до копії спірного договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2011 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 за 280000 гривень житловий будинок з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці розміром 0,0752 га, кадастровий номер :05:011:0003 за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.08.2019 року у задоволенні подання старшого державного виконавця Московського ВДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами було відмовлено. Зазначена ухвала була залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05.11.2019 року. За змістом зазначених судових рішень було встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер :05:011:0003, не внесена до державного реєстру нерухомого майна та не зареєстрована за жодною особою на праві власності.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.11.2011 року недійсним, районний суд виходив з того, що не надано належних доказів, які б свідчили про фіктивність даного правочину. Волевиявлення сторін було спрямоване на припинення права власності у попереднього власника будинку та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком районного суду з наступних підстав.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під час розгляду цієї справи колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України, яку суд застосовує самостійно, оскільки за принципом «суд знає право» (jura novit curia), як елементу принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, та відповідно до змісту ст.ст. 2, 5 ЦПК України в межах встановлених обставин справи самостійно здійснює пошук та застосування норм права, що не порушує принцип диспозитивності, ст. 13 ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч.3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Крім того, ЦК України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: 1) майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майну володіння; 3) майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Таким чином, з віндикаційним позовом може звертатись лише дійсний власник майна, або особа, яка вважає себе власником майна.

Перевіряючи законність спірного договору купівлі-продажу суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обгрунтовуючи свої вимоги щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували на те, що відчуження спірного житлового будинку з надвірними будівлями було спрямоване на уникнення ОСОБА_3 від цивільно-правової відповідальності за скоєння злочину та всупереч вимогам постанови слідчого про арешт майна, що порушує їх право на стягнення присудженого за чинним вироком суду відшкодування шкоди.

Таким чином, їхні права порушені та повинні бути захищені за допомогою правового механізму, передбаченому ст. 215, 216 ЦК України, тобто реституції, а не віндикації.

За таких обставин, обраний позивачами, які не є власниками спірного майна, спосіб захисту в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідає вимогам закону.

Вказаного висновку дійшов і Верховний Суд у складі КЦС у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 182/2214/16-ц.

Враховуючи те, що спірний договір від 26.11.2011 купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 , в частині відчуження належної ОСОБА_4 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 р-р № НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., був спрямований на порушення публічного порядку відшкодування потерпілим позивачам шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок злочину, то відповідно до ст. 228 ЦК України цей договір є недійсний, тому відповідно до ст. 216 ЦК України він не породжує в цій частині позитивних юридичних наслідків, внаслідок чого державна реєстрація цього договору в частині продажу 71/100 має бути скасована.

Окрім того слід зазначити, що у порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України (реституції), слід також повернути у власність ОСОБА_3 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями розташованих АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 198800 грн, сплачених за придбання вказаної частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності слід зазначити наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що заявлений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов спрямований на захист цивільного інтересу на звернення стягнення на майно боржника за їх позовом про відшкодування немайнової шкоди, завданої смертю їх доньки, а тому в силу п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на такі вимоги позовна давність не поширюється.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та з урахуванням того, що позивачі дізналися про наявність спірного договору купівлі-продажу в межах трирічного строку, відсутні підстави вважати, що на день звернення до суду з цим позовом, строк позовної давності пропущено.

Доводи апелянтів щодо земельних ділянок перебувають поза межами даного спору, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не розглядаються.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалення нового рішення в цій частині по суті заявлених вимог.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду першої інстанції та за подачу апеляційної скарги.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, а ухвалою Харківського апеляційного суду від 29.10.2020 року було звільнено позивачів від сплати судового збору, тому слід стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судовий збір за подачу апеляційної скарги на користь держави у розмірі по 4551 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.11.2011 року житлового будинку з надвірними будівлями розташованого у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини цього будинку ОСОБА_5 . Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями розташованих у АДРЕСА_1 , в частині відчуження 71/100 частини, укладеного 26.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 р-р № 11251240, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О.О., скасувавши державну реєстрацію договору.

У порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину: повернути у власність ОСОБА_3 71/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями розташованих у АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 198800 грн, сплачених за придбання вказаної частки житлового будинку з надвірними будівлями.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі по 4551 грн з кожного.

В іншій частині рішення районного суду не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.10.2023р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов