ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6995/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т. О. з секретарем судового засідання Кирик К. С. за участі представника позивачки ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 р. ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2 , позивачка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі також - ОСОБА_3 , відповідач), у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі також - спірна квартира, спірне майно), та здійснити її поділ шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на її частину.

Ухвалою судді від 28.08.2023 позовну заяву залишено без руху з підстав її подання без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України - несплати судового збору у встановленому розмірі та до позовної заяви не додано актуальних даних прор реєстрацію права власності на спірне майно в Державному реєстрфі речових прав на нерухоме майно.

06.09.2023 від представника позивачки ОСОБА_1 надійшов документ на підтвердження сплати судового збору у встановленому судом розмірі та витяг Державного реєстрфу речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 07.09.2023 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 11.10.2023.

26.09.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, заява про застосування строків позовної давності та заява про розгляд справи без його участі.

Заперечення відповідача проти вимог позову мотивовані тим, що строк позовної давності у цьому спорі повинен рахуватися з 16.12.2019, коли позивачка подала відзив на його позовну заяву про поділ майна подружжя у цивільній справі № 753/590/17. Вказав також, що погодився з пропозицію позивачки на досудовий поділ квартири шляхом укладення нотаріально посвідченого договору, що на його думку свідчить про зловживання правом.

02.10.2023 від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В підготовчому засіданні 11.10.2023 суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про закриття провадження у справі, виконав вимоги статті 197 ЦПК України, закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті.

Заслухавши представника позивачки, який підтримав позовні вимоги, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

05.05.2001 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб.

В період шлюбу сторони набули у власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., що зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2001.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.04.2017 шлюб сторін розірвано.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) також передбачає презумпцію дії режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно…, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи з встановленого судом факту набуття спірної квартири у період зареєстрованого шлюбу та відсутність доказів, які б спростовували поширення на неї правового режиму спільного сумісного майна, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

З огляду на те, що на момент розгляду справи сторони не здійснили поділ майна у позасудовому порядку за взаємною згодою, що передбачено частиною другою цієї статті, доводи відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі є необґрунтованими, а спір має вирішуватись в судовому порядку.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України).

За загальним правилом, встановленим частиною першою статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

На наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя сторони не посилались і згоди на отримання грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нежитлове приміщення не надали.

Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові, суд виходить з наступного.

За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилом, установленим частиною другою статті 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Зазначена норма кореспондує загальному положенню, встановленому частиною першою статті 261 ЦК України, згідно якого перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з висновками Верховного Суду щодо застосування норм права про позовну давність у подібних правовідносинах при визначенні початку перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

За міркуванням відповідача початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі є дата подання позивачкою відзиву на його позовну заяву у вже розглянутій цивільній справі про поділ майна, проте вказані твердження суд вважає хибними.

Так, судом установлено, що у вересні 2019 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, проте ухвалою суду від 12.10.2020 цей позов було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача в судове засідання (цивільна справа № 753/590/17).

Незважаючи на те, що у цій справі ОСОБА_3 посилався на придбання спірної квартири за рахунок його особистих коштів, вимог про визнання квартири його особистою приватною власністю він не заявляв, а просив здійснити поділ спільного майна за правилами статей 69-71 СК України шляхом виділення йому квартири та залишення у власності ОСОБА_2 іншого, заявленого до поділу майна (речей побутового призначення, гаражного боксу, автомобілів, приватного підприємства, внесків у громадську організацію та у будівництво житла).

За наведених обставин подання ОСОБА_3 позову про поділ спільного майна і обізнаність ОСОБА_2 про цей факт не є доказом невизнання відповідачем права позивачки на спірну квартиру та не може вказувати на початок перебігу позовної давності у цьому спорі.

Жодних фактів та даних, які б свідчили про те, що після залишення попереднього позову без розгляду і до моменту подання цього позову відповідач заперечував майнові права позивачки на спірне майно, ним не наведено і доказів на підтвердження таких обставин не надано.

Реєстрація місця проживання позивачки за адресою спірної квартири та згода відповідача здійснити її поділ у позасудовому порядку, про що ним заявлено у відзиві, також спростовують доводи останнього щодо пропущення строку позовної давності у цьому спорі.

Отже виходячи з установлених судом фактів та обставин суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивачки про поділ спільного майна шляхом визначення ідеальних часток кожного з подружжя у праві власності на спірну квартиру.

Належність спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності є обставиною, яка підлягає доказуванню у спірних правовідносинах, визнання такого факту не відповідає визначеним цивільним законом способам захисту, характеру порушення та його наслідкам та само по собі не призводить до ефективного захисту порушених прав, а тому правові підстави для задоволення позову у цій частині вимог відсутні.

З огляду на результат розгляду справи суд на підставі положень частини першої статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачкою за вимогу майнового характеру (про поділ спільного майна) судовий збір в розмірі 13 420 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 206, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) право власності на частину квартири загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) право власності на частину квартири загальною площею 67,4 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: