Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/820/23
Провадження №: 2/332/527/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді - Марченко Н.В.,

при секретарі - Петракей Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Працевитого Геннадія Олександровича до Публічного акціонерного товариство "Акцент-Банк" про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором фінансового лізингу.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Працевитого Г.О.звернулася до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ПАТ "Акцент-Банк"про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором фінансового лізингу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.09.2021 між ПАТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_1 підписано Заяву про приєднання до публічного договору фінансового лізингу №АРZPP47611. Нотаріусом вказана заява не засвідчувалася. Відповідно до специфікації та акту приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №02885, предметом лізингу є автомобіль марки Mitsubishi моделі Lancer, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin- НОМЕР_2 загальною вартістю 220000,00 грн. Оскільки Заява про приєднання до публічного договору фінансового лізингу №АРZPP47611 від 17.09.2021, предметом якого є транспортний засіб, укладена всупереч вимогам положень ст. 799 ЦК України, тобто в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, тому він, в силу положень ст. 220 ЦК, є нікчемним. В зв`язку з нікчемністю, за вказаним Договором ПАТ «Акцент Банк» не має права вимагати від ОСОБА_1 жодних коштів, а остання має право вимагати від ПАТ «Акцент Банк» повернення всього того, що воно одержало від ОСОБА_1 на виконання цього правочину. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України, висловленою у постановах від 04.12.2019 №234/13519/16-ц, 28.08.2019 №751/1826/17, від 13.11.2019 №185/2696/16-ц. Просить у зв`язку з нікчемністю договору фінансового лізингу №АРZPP47611 від 17.09.2021 стягнути на користь ОСОБА_1 сплачені кошти за цим договором у розмірі 459936,68 грн. та судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі на 13.04.2023.

01.05.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача до заводського районного суду м. Запоріжжя надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позов відповідач проти позову заперечив, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечення відповідача мотивовані тим, що з 13.06.2021 року набрав чинності новий ЗУ «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року, яким по новому врегульовано питання оформлення договорів фінансового лізингу, в тому числі, з фізичними особами. п.2 розділу 3 нового Закону встановлено, що «Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після дня набрання чинності цим Законом. Відносини, що виникли на підставі договорів фінансового лізингу, укладених до набрання чинності цим Законом, регулюються відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом». Частиною 3 статті 15 Закону встановлено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору. 17.09.2021 року, тобто після набрання чинності новим ЗУ «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року, між ПАТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_1 підписано Заяву про приєднання до публічного договору фінансового лізингу №АРZPP47611. Згідно підпункту 14.1.8 підписаної заяви, сторони дійшли згоди, що Договір фінансового лізингу, включаючи Заяву про приєднання, всі додатки та додаткові угоди не підлягають нотаріальному посвідченню. Такий порядок сторін відповідає ч. 3 ст. 15 нового ЗУ «Про фінансовий лізинг» , якою встановлено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному лише на вимогу однієї із сторін такого договору, а тому договір фінансового лізингу №АРZPP47611 від 17.09.2021 не підлягав нотаріальному посвідченню та не є нікчемним. При цьому, старий ЗУ «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР, вищевказаних норм щодо нотаріального посвідчення договору за участю фізичної особи лише на вимогу однієї із сторін такого договору - не містив, а тому висновки, наведених позивачем постанов Верховного Суду України зроблені за старим законом та, в свою чергу, не можуть бути застосовані при розгляді даної справи.

Щодо посилання позивача на статтю 799 ЦК України, пояснив, що, по-перше, відповідно до ч. 2 ст. 806 параграфу 6 Глави 58 ЦК України, до договору лізингу застосовується загальні положення про найм ( оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так, ч. 3 ст. 15 нового ЗУ «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року встановлено особливість, згідно яких договір фінансового лізингу із фізичною особою нотаріально посвідчується лише на вимогу однієї з його сторін, при цьому сторони договору фінансового лізингу не висували вимогу про нотаріальне посвідчення, тому такий договір нотаріальному посвідченню не підлягав. По-друге, ч. 2 ст. 806 параграфу 6 Глави 58 ЦК України встановлює, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм ( оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом, тобто параграфом 1 Глави 58 ЦК України, в якому не міститься жодної правової норми щодо форми укладання договору найму транспортного засобу, зокрема вимоги щодо обов`язковості нотаріального посвідчення такого договору. Стаття 799 ЦК України, на яку посилається позивач та, яка передбачає обов`язковість нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу, укладеного за участі фізичної особи, міститься у параграфі 5, а не у параграфі 1 Глави 58 ЦК України, чим додатково підтверджується відсутність обов`язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Вказане повністю узгоджується із правовою позицією ВСУ, викладеного у постанові від 20.02.2020 у справі №910/2240/19.

Крім того, зазначив, що новим ЗУ «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року було також внесено зміни до Цивільного кодексу України, а саме: запроваджено ст. 809-1, якою передбачено, що у разі визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, лізингові платежі, сплачені на момент визнання договору лізингу недійсним або віднесення до нікчемного, поверненню не підлягають.

05.06.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява про застосування прямих норм Цивільного кодексу України. У заяві представник позивача зазначив, що стаття 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм ( оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, існує колізія між положеннями ст. 799 ЦК України, яка передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення договору лізингу та ч. 3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг», яка дозволяє письмову форму договору. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. При ухваленні ЗУ «Про фінансовий лізинг» не було внесено змін до ст. 799 ЦК України, а тому вимоги вказаної статті продовжують діяти та є обов`язковими для договорів лізингу. Частиною 3 статті 6 З ЦК України зазначається, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. В зв`язку з цим, в спірних відносинах, суд повинен встановити нікчемність правочину через невідповідність його формі статті 799 ЦК України.

Щодо ч. 2 ст. 806 ЦК України, зазначив, що посилання відповідача на постанову Касаційного господарського суду, не повинна братися судом до уваги, оскільки судом розглядалася неаналогічна справа, бо в ній сторонами договору лізингу були дві юридичні особи, а не юридична та фізична особа. Посилання в ч. 2 ст. 806 ЦК України на параграф 6 «Лізинг» жодним чином не виключає того, що договір лізингу одночасно є змішаним договором, який містить елементи договору оренди та повинен відповідати особливостям, що також встановлені в параграфі 5 «Оренда». Таким чином, для договорів лізингу, укладених з фізичною особою є обов`язковим дотриманням положень ст. 799 ЦК України в тому числі.

Щодо позовних вимог про повернення сплачених платежів зазначає, що в разі визнання договору лізингу нікчемним, позивач не має права на повернення вже сплачених платежів, оскільки це суперечить ст. 809-1 ЦК України. Позивач погоджується з такими висновками представника відповідача, та вважає що вимоги про стягнення вже сплачених коштів слід розглянути з урахуванням ст. 809-1 ЦК України.

В судове засідання представник відповідача не зявився. Через підсистему «Електронний суд» до Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача, у задоволенні позовної заяви просить відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судове засідання позивач не з`явилася.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові та заяві про застосування прямих норм Цивільного кодексу України,

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.09.2021 між ПАТ "Акцент-Банк" та ОСОБА_1 підписано Заяву про приєднання до публічного договору фінансового лізингу №АРZPP47611. Відповідно до специфікації та акту приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №02885, предметом лізингу є автомобіль марки Mitsubishi моделі Lancer, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , vin- НОМЕР_2 загальною вартістю 220000,00 грн. Між сторонами узгоджений графік платежів ( а.с. 10-14).

Відповідно до інформації, наданої позивачем, нею всього сплачено на користь ПАТ "Акцент-Банк" 459936,68 грн. лізингових платежів ( а.с. 15).

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно із ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 626 Цивільний кодекс України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно із якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

З аналізу вище наведених норм законодавства, за загальним правилом нотаріальне посвідчення укладеного сторонами договору не вимагається. Нотаріальне посвідчення договору є необхідним лише у випадках прямо передбачених законом та за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №АРZPP47611 від 17.09.2021 року , укладений між позивачем та відповідачем, нотаріально не посвідчено.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Частиною 3 ст. 15 ЗУ «Про фінансовий лізинг» №1201-ІХ від 4 лютого 2021 року встановлено особливість, згідно яких договір фінансового лізингу із фізичною особою нотаріально посвідчується лише на вимогу однієї з його сторін.

Частина 2 ст. 806 Цивільного кодексу України, встановлює. Що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), тобто параграфу 1 Глави 58 ЦК України, в якому не міститься жодної правової норми щодо форми укладання договору найму транспортного засобу, зокрема вимоги щодо обов`язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Вищевказане твердження повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.02.20202 року у справі №910/2240/19. Зокрема у вказаній справі, суд дійшов до наступного висновку: « Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, системний аналіз зазначеної норми у контексті параграфу 1 глави 58 ЦК України свідчить про те, що ч. 2 ст. 806 ЦК України відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК України), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави».

Аналогічну правову позицію займає Верховний суд в постановах від 08.10.2019 у справі №910/2153/19; від 31.10.2019 року у справі №910/2219/19; від 21.11.2019 у справі №910/2233/19; від 15.01.2020 року у справі №910/2242/19; від 13.02.2020 у справі №910/2117/19.

Як вбачається з п. 14.1.8 Заяви №АРZPP47611 від 17.09.2021 року про приєднання до Публічного договору фінансового лізингу, Сторони дійшли згоди, що Договір, включаючи Заяву про приєднання, додатки та додаткові угоди не підлягають нотаріальному посвідченню, отже, будь-яких домовленостей між сторонами про нотаріальне посвідчення цього договору не існувало, а законодавством для сторін спірного договору такі дії не визнано обов`язковими.

Враховуючи вище наведене, суд прийшов до висновку, що договір, укладений між позивачем та відповідачем, не потребує нотаріального посвідчення, у зв`язку із чим, підстави вважати такий договір нікчемним у суду відсутні.

Відмовляючи в задоволені позову, суд не вбачає підстав для відшкодування судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Працевитого Геннадія Олександровича до Публічного акціонерного товариство "Акцент-Банк" про захист прав споживачів, стягнення коштів за договором фінансового лізингу - відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлено 20.10.2023 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 20.10.2023 року.

Суддя Н.В. Марченко