Справа № 953/6247/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2023 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Мордухович К.Г.,
за участі відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача адвоката Колосова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко Оксана Євгенівна про визнання недійсним договору іпотеки
05.04.2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кей-Колект», ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. про визнання недійсним договору іпотеки від 05.09.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», зареєстрований в реєстрі №7675, також просила відшкодувати понесені судові витрати.
В обгрунтування позовних вимог вказувала, що ОСОБА_1 придбав у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2004 року. 05.09.2006 року між АКІБ «УКрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір і в цей же день для забезпечення належного виконання кредитного договору було укладено договір іпотеки від 05.09.2006 року, за яким передано в іпотеку земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 . В січні 2019 року їй стало відомо про існування даного договору іпотеки.
Вважає договір іпотеки від 05.09.2006 року недійсним, укладеним з порушенням чинного законодавства, оскільки згоди співвласників даного майна не було отримано, оскільки вона є співвласником земельної ділянки на підставі рішення суду від 25.05.2010 року, яке набрало законної сили, а тому на підставі ст.ст. 60,65,70,74 СК України, ст. 369,578, 203,215,236 ЦК України був повинен бути визнаний недійсним.
Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
За заявою позивача про забезпечення позовних вимог ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2021 року вжиті заходи забезпечення позовних вимог.
28.04.2021 року, 02.03.2023 року до суду подана заява позивача ОСОБА_2 про розгляд справи у її відсутність.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 24.06.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті позовних вимог.
24.06.2021 року до суду надійшов відзив ТОВ «Кей-Колект», в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору, наявність судового рішення відносно позивача сталося лише через 4 роки після укладення договору, а ОСОБА_1 , укладаючи даний договір вказав, що предмет іпотеки у спорі, під арештом не перебуває, і про наявність будь-яких сімейних відносин також не повідомив. В порушення принципу добросовісності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ініціювали в 2010 році питання встановлення факту проживання однією сім*єю з 1993 року після тривалого часу, що також свідчить про недобросовісність позивача та відповідача, і станом на 2006 рік ОСОБА_1 не перебував у шлюбі, був єдиним власником земельної ділянки, а тому будь-які підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні.
13.06.2023 року представником ТОВ «Кей-Колект» до суду подана заява про застосування строків позовної давності.
06.10.2023 року від ОСОБА_2 до суду подані письмові пояснення.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 просив задовольнити позов ОСОБА_2 з підстав, вказаних у позовній заяві.
Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних, вказуючи, що вони не є обґрунтованими, просив врахувати доводи, викладені у відзиву.
Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з*явились, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, у зв*язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез*вившихся учасників.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками докази, вислухавши сторін, що присутні в залі суду, суд вважає що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» були укладені Договір факторингу № 1 та Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідчений Саєнко Е.В., приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області, 12.12.2011 року за реєстровим №5207-5208, згідно яких право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором іпотеки перейшло до ТОВ «КЕЙ- КОЛЕКТ».
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_2 посилається на вимоги ст.ст. 60,65,70,74 СК України, ст. 369,578, 203,215,236 ЦК України та ті обставини, що згідно рішення суду від 25.05.2010 року вона є співвласницею земельної ділянки, яка передана в іпотеку, однак її згоди під час укладання договору від 05.09.2006 року не було отримано.
Відповідно до вимог ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5-6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Тобто, будь-який правочин реалізується суб`єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб`єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного юридичного результату. За таких обставин дії особи не можуть об`єктивно відображати внутрішню волю суб`єкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст. 203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229, 230, 231, 232, 233, 234, 235 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або у письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до правил статтей 526,530,525 ЦК України: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настання інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правил статті 626,627,628,629 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості: зміст договору становлять умови (пункт), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою
хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 577 ЦК України, ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки підлягає обов`язковому посвідченню.
Згідно ст. 6 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець зобов`язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов`язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.
За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 ЗУ Про іпотеку майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) тільки за згодою всіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що договір іпотеки від 05.09.2006 року укладений між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі №7675.
В даному договорі іпотеки зазначено, що земельна ділянка (предмет іпотеки) є власністю іпотекодавця (в даному випадку ОСОБА_1 ) на підставі державного акту від 20.10.2004 року, іпотекодавець стверджує, що предмет іпотеки не є предметом за жодним зобов*язанням, не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває. (п.п.1,4,1.6).
Згідно наданого до суду свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , шлюб між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений 02 червня 2007 року. (а.с. 17).
Тобто, на момент укладення договору іпотеки від 05.09.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебували.
Відповідно до наданого до суду рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.05.2010 року, яке набрало законної сили 19.08.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені та визнано за ОСОБА_2 право власності на частину земельної ділянки та на частину житлового будинку літ. «А-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; звільнити з під-арешту частину земельної ділянки та частину житлового будинку літ. «А-2», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованих за ОСОБА_1 . Дані про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на дане майно в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, дослідивши всі докази надані сторонами, суд вважає, що посилання позивача на порушення вимог ст.ст. 60,65, 70,74 СК України щодо обов*язкової згоди дружини під час укладення договору іпотеки, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Так, на момент укладення договору іпотеки 05.09.2006 року ОСОБА_2 не була в шлюбі з ОСОБА_1 , і лише в 2010 році рішенням суду визнано за нею право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки, укладеним в 2006 році.
Також, позивачка не надала до суду належні докази, що вона з моменту постановлення судом рішення в 2010 році належним чином зареєструвала своє право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що позивач не була стороною договору іпотеки і під час розгляду справи не довела яким чином порушені її права під час укладенні договору іпотеки в 2005 році та станом на теперішній час.
Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм права у їх взаємодії й взаємозв`язку необхідно зробити висновок, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі,якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такі за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15,від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1568цс 15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6- 533цс16.
Укладаючи договір іпотеки ОСОБА_1 зазначив, що предмет іпотеки до цього часу не є предметом іпотеки за іншими зобов`язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (стаття З ЦК України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із статтею 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
16 травня 2018 року Верховний Суд виніс Постанову по аналогічній справі №449/1154/14, в якій зазначив наступне: «Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.»
Згідно ст. 23 Закону України «Про Іпотеку» «У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.»
Згідно Рішення Конституційного Суду України №8-р/2020 від 14 липня 2020 року: «Відповідно до статті 32 Закону № 1952 інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених Законом № 1952 (частина перша); для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний вебсайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі (абзац перший частини другої). Вказане нормативне регулювання дає підстави стверджувати, що набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов`язаних із набуттям, статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин».
Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотеко держателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину.»
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, судом встановлено, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, під час розгляду даної справи не було встановлено порушень вимог чинного законодавства при укладенні договору іпотеки від 05.09.2006 року, в тому числі і вимог ст.ст. 203,215,236 ЦК України, а тому вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають в повному обсязі за тих обставин, що зазначені в позові, як необґрунтовані та безпідставні.
Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування понесених позивачем судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 82, 133, 141, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя