КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №710/1033/22 Головуючий у 1 інстанції: Фінагеєва І.О.
провадження №22-ц/824/8894/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив розірвати шлюб, укладений 24 жовтня 2020 року між ним та ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що подружнє життя між сторонами не склалося через відсутність між позивачем та відповідачем взаєморозуміння і довіри.

Вважає, що сім`я не може існувати формально, а подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам.

Вказував, що починаючи від вересня 2021 року шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться, спільного сімейного бюджету сторони не мають.

Зазначав, що від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, яка проживає разом з матір`ю.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року позовну заяву задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між громадянином України ОСОБА_2 та громадянкою України ОСОБА_1 , про що Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 жовтня 2020 року складено відповідний актовий запис № 269 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане 24 жовтня 2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Скарга обґрунтована тим, що позовна заява не була підписана позивачем, і з метою недопущення порушення його прав та здійснення процесуальних дій без його згоди, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України Києво-Святошинський районний суд Київської області повинен був повернути даний позов позивачеві, однак вказані вище дії не були вчинені Києво-Святошинським районним судом Київської області, що в свою чергу призвело до порушення прав позивача та ухвалення 21.03.2023 року незаконного рішення по справі

№ 710/1033/22.

Вважає, що оскаржуване рішення першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю із залишенням позову без розгляду з підстави, передбаченої статтею 257 ЦПК України, а саме: провадження у справі було відкрито за заявою, яка подана без додержання вимог, викладених у статті 175 (позовна заява не підписана позивачем).

Крім того, оскаржуване рішення було ухвалено Києво-Святошинським районним судом Київської області 21.03.2023 pоку, незважаючи на те, що цього ж дня ОСОБА_3 , перебуваючи в зоні військових дій, а саме: населений пункт Оріхово - Василівка, Донецька область, отримав ушкодження несумісні із життям та загинув, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 03.04.2023 року та лікарським свідоцтвом про смерть № 2746 від 30.03.2023 року, тобто у день ухвалення оскаржуваного рішення позивач вже втратив правоздатність у зв`язку зі смертю.

Вказує, що в даній справі спірні правовідносини щодо розірвання шлюбу нерозривно пов`язані з особою позивача, а тому правонаступництво в даному випадку не допускається.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі

№ 709/3035/15-ц: «Разом з тим з вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки апеляційний суд вирішив спір щодо померлої особи та не врахував, що у відповідності до частини четвертої статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Оскільки правовідносини, з приводу яких виник спір у цій справі, не допускають правонаступництво, то провадження у справі слід закрити».

Так як позивач у справі про розірвання шлюбу помер до набрання оскаржуваним рішенням законної сили, шлюб між сторонами припинився внаслідок смерті позивача, а не внаслідок його розірвання.

Зазначає, що оскаржуване рішення першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю із закриттям провадження у справі з підстави, передбаченої статтею 255 ЦПК України, а саме: внаслідок смерті ОСОБА_3 , який був позивачем у даній справі, оскільки спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З наведеного вище випливає, що оскаржуване рішення від 21.03.2023 року у справі

№710/1033/22 є ухваленим з грубими порушеннями вимог чинного цивільного процесуального законодавства, та таким, що підлягає безумовному скасуванню, оскільки Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі за заявою, яка подана без додержання вимог, викладених у статті 175, а саме: позовна заява не була підписана позивачем, а також Києво - Святошинський районний суд Київської області вирішив спір щодо померлої особи та не врахував, що у відповідності до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить відмовити в апеляційній скарзі та залишити в силі оскаржуване рішення.

Вказує, що справу про розірвання шлюбу було відкладено 4 рази, що призвело до затягування розгляду справи і прямо впливало на інтереси позивача, адже поданням позову було зумовлено його волевиявленням, відповідало інтересам та правами гарантованим йому Конституцією України.

Також, розірвання шлюбу було прямим волевиявленням померлого, що відповідало його інтересам, а тому шлюб, який розірвав Києво-Святошинський районний суд Київської області, є таким, що розірваний правомірно та відповідає інтересам ОСОБА_3 .

Справа розглядалась в Києво-Святошинському районному суді Київської області 6 місяців та 3 дні, а це 184 дні, хоча цивільним процесуальним законодавством передбачено що розгляд справи з цивільних правовідносин не повинен перевищувати 125 днів, а тому фактично позивач був позбавлений належного, ефективного судового захисту в рамках розумного строку розгляду справи передбаченого рядом статей ЦПК України (ст.ст.120, 121, 187, 189, 210, 211).

Крім того, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , був зареєстрований та проживав до початку повномаштабного вторгнення військ Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_2 .

Жодні документи про спільне проживання, або довідки, які б підтверджували їх шлюбні відносини в матеріалах справи відсутні.

Відповідачка також подала позовну заяву про стягнення аліментів з позивача, в якій сама чітко зазначає, що намагалися побудувати сімейне життя, однак переїхала назад до своїх батьків де проживає зі спільною дитиною - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, відповідачка підтвердила факт припинення фактичних шлюбних відносин, які притаманні подружжю, що підтверджує волевиявлення та бажання позивача розірвати шлюб, щоб він припинив формальний характер.

Враховуючи викладені обставини та факти, які підкріплюються документально, ОСОБА_5 вважає, що смерть позивача настала вже після розгляду судового розгляду справи, розірвання шлюбу відповідало інтересам та волевиявленню позивача, проте останній був позбавлений на належний та ефективний судовий захист через порушення строків розгляду справи. Отже, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області є таким, що прийняте в інтересах позивача, а шлюб повинен залишатись розірваним.

Враховуючи той факт що ОСОБА_3 був позивачем у справі №710/1033/22, неодноразово подавав заяви про розгляд справи без його участі та те, що справа відповідала його конституційним правам та інтересам, вважає, що розірваний шлюб Києво-Святошинським районним судом Київської області відповідав його інтересам, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 повинна бути залишена без задоволення, повернута заявникові, а рішення Києво- Святошинським районним судом Київської області від 21 березня 2023 року - в силі.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач категорично не бажає примиритися, подружжю було надано час на примирення строком 2 місяці, за який у відповідача було достатньо часу та можливості налагодити спілкування та відносини між подружжям, і дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та їх інтересам, а тому шлюб слід розірвати.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

За вимогами ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За правилами, встановленими ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 24 жовтня 2020 року Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), між громадянином України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем села Тинне Сарненського району Рівненської області, та громадянкою України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою села Матусів Шполянського району Черкаської області, зареєстровано 24 жовтня 2020 року шлюб, про що Бучанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 жовтня 2020 року складено відповідний актовий запис №269. Після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище « ОСОБА_1 ».

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданого повторно 15 липня 2022 року Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінив прізвище на « ОСОБА_3 », про що 26 березня 2021 року Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 2.

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 , виданого 03 червня 2021 року Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила ім`я на « ОСОБА_1 », про що 03 червня 2021 року Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 4.

Від шлюбу сторони малолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 26 серпня 2021 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 26 серпня 2021 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 3610. Батьками особи зазначено: батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 .

Спільне життя з відповідачкою не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси. Сім`ю зберегти неможливо.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 2 ст. 104 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Також, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07 листопада 2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Крім того, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.».

За п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Так як позивач категорично не бажав примиритися, подружжю було надано час на примирення строком 2 місяці, за який у відповідача було достатньо часу та можливості налагодити спілкування та відносини між подружжям, а тому суд прийшов до вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити принципу добровільності шлюбу та їх інтересам, і тому шлюб необхідно було розірвати.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з п.2 ч. 3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

З огляду на вищенаведене, суд вірно вважав, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому були всі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та принципу добровільності шлюбу.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: