ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/23/23 Справа № 201/3134/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 травня 2020 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенська Інна Романівна, про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 11 березня 2009 року, скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ПН ДМНО Петрушенська І.Р., про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 11 березня 2009 року, скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку (т. 1 а.с. 5-15), в обґрунтування якого посилалась на те, що нежитлова будівля - торгівельний центр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 належить - ОСОБА_2 , а земельні ділянки, на яких розташована ця будівлі перебувають у власності та користуванні іншої особи ОСОБА_1 , а саме на підставі: державного акта на право власності на земельну ділянку від 31.12.2003р. площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; договору оренди земельної ділянки від 22.01.2004р. № 4749, укладеного між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 також для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Отже, позивач стверджує, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1 га за кадастровим номером :03:250:0024, на якій розташовано об`єкт нерухомості комерційного призначення торгівельний центр « ІНФОРМАЦІЯ_1 » використовується не за цільовим призначенням, а нежитлова будівля, яка розміщена на цих земельних ділянках перебуває у приватній власності іншої фізичної особи.

В межах повноважень, наданих Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Дніпропетровській області проведена була перевірка з питання дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 . За результатами даної перевірки складено акт від 10.10.2018р. №777-ДК/835/АП/09/01/-18.

З урахуванням положень п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України , де зазначено, що власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, та положень п. «а» ст. 143 ЗК України, де зазначено, що підставами для примусового припинення прав на земельну ділянку є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Окрім зазначеного, позивач вважав, що оскільки ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.10.2006р., якою було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від від 12.12.2005р. у справі №2-5687, набрала законної сили, то підстава виникнення права власності у ОСОБА_1 на реконструйований під підприємство торгівлі нежитловий будинок, загальною площею 2819,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 відпала, а будівництво набуло ознак самочинного.

В подальшому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування від 11.03.2009р.

На підставі вищевикладеного, Дніпровська міська рада просила суд:

1. Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку від 31.12.2003, що виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 24.12.2003 №46/14, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:250:0024 площею 0,1 га та запис в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі;

2. Визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.03.2009, що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петрушевською І.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1329;

3. Скасувати записи про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 від 24.04.2009р. та за ОСОБА_1 від 29.05.2006р. на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна: 675127;

4. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого об`єкта нерухомості: підприємства торгівлі нежитлового будинку літ. А-3, загальною площею 2944 кв.м., літ. а-ганок, а-1-сходи;

5. Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ПН ДМНО Петрушенська І.Р.) про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку, відмовлено (т. 2 а.с. 130-133).

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі (т. 2 а.с. 142-150).

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рибіна І.В. скористалась своїм правом та подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги (т. 2 а.с. 164-170).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. №46/14 ОСОБА_1 була передана в оренду та приватну власність земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (т. 1 а.с. 79-80).

Право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 30.09.2003р. було зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 54-67).

На підставі рішення Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. №46/14 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ДП №060815, зареєстрований 31.12.2003р. (т. 1 а.с. 190).

22.01.2004р. було укладено договір оренди земельної ділянки від №4749 на 15 років, строк дії до 24.12.2018р., на цей договір позивач посилається в тексті позову (т. 1 а.с. 10), між тим не надав його копію до позову. Отже факт укладення договору оренди зі строком дії до 24.12.2018р. не потребує доказуванню у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, на цей договір оренди йде також посилання по тексту акту №27 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель від 14.06.2018р. (т. 1 а.с. 45).

ОСОБА_1 19.11.2018р. звертався в установлений законом строк до Дніпровської міської ради листом повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 0,0038 га за кадастровий номером :03:250:0025. Лист був зареєстрований 19.11.2018р. вх.№36/6555 (т. 1 а.с. 149). Відповіді від Дніпровської міської ради на цей лист відповідач не отримав.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.11.2004р. №3149 відповідно до висновку Головного архітектурно планувального управління міської ради від 04.10.2004р. ОСОБА_1 надано дозвіл на проектування та проведення реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі по АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 68-69).

Пунктом 1 вищезазначеного рішення така реконструкція дозволялась у межах землеволодіння по АДРЕСА_1 , а пунктом 1.2. рішення, вирішено: «Проектом передбачити, у разі необхідності, можливість збільшення будівельного об`єму і площі будівлі, яка планується до реконструкції» (т. 1 а.с. 68-69).

Державна приймальна комісія, яка була утворена рішенням від 19.08.2005р., 27.12.2005р. прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 . В акті вказано, що «Цей акт є підставою для оформлення в бюро технічної інвентаризації права приватної власності» (т. 1 а.с. 150-152).

Відмовлючи у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Позовні вимоги міської ради обґрунтовані тим, що нежитлова будівля, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була реконструйована ОСОБА_1 у 2005р., нібито є самочинним будівництвом, яке збудоване за відсутності наданої у встановленому порядку земельної ділянки та документів, що підтверджують введення цього об`єкту в експлуатацію, що порушує, на думку позивача, приписи ст. 376 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Однак, всі твердження позивача про те, що ОСОБА_1 здійснено самочинне будівництво, спростовуються доказами наявними в матеріалах справи та наведені вище.

Вищевказані письмові докази беззаперечно свідчать про те, що нерухоме майно було збудоване за наявності усіх необхідних (на момент будівництва) дозволів, у відповідності до затвердженого проекту та без будь-яких порушень будівельних норм та правил.

Варто зазначити, що 04.04.2005р. інспекцією ДАСК Дніпропетровської області Каснеру В.Е. був виданий дозвіл за №24/05 на виконання будівельних робіт по реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі (т. 2 а.с. 70).

27.12.2005р. нежитловий будинок А-3, який був реконструйований із індивідуального житлового будинку, був прийнятий до експлуатації, про що свідчить відповідний акт державної приймальної комісії (т. 1 а.с. 150-152, т. 2 а.с. 71-72).

За змістом ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Між тим, при вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї.

Відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При цьому, відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Системний аналіз положень ст. 377 ЦК України, ст. ст. 120, 125 ЗК України та принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, дає підстави зробити висновок, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні.

Відсутність у відповідача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають.

Аналогічні висновки зроблено Верховний Судом у постанові від 06.03.2019р. у справі № 910/1056/18.

Крім того, у практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Вєренцов проти України", "Щокін проти України", "Сєрков проти України", "Колишній король Греції та інші проти Греції", "Булвес" АД проти Болгарії", "Трегубенко проти України") напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку цим вимогам не відповідають.

Позивач вважає, що відповідач в примусовому порядку зобов`язаний звільнити земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель та споруд. Варто зазначити, що це фактично означає знесення належного відповідачу на праві власності майна, що є порушенням його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 902/889/16 та від 21.01.2019р. у справі № 910/22093/17.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про повне спростування підстав заявленого позову та повну відсутність будь-яких порушень ст. 376 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог.

Ті обставини, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2005р. у справі №2-5687, яким за ОСОБА_1 було визнано право власності на реконструйований під підприємство торгівлі нежитловий будинок загальною площею 2819,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 було в подальшому скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.10.2006р., справу направлено на новий розгляд, а при новому розгляді ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2009р. №2-211/09 позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без розгляду, не можуть бути самостійною підставою для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. Як зазначалось вище, державна приймальна комісія, яка була утворена рішенням від 19.08.2005р., 27.12.2005р. (отже за встановленим станом на 27.12.2005р. Порядком), прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 .

Стосовно позовних вимог Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини офіційно зафіксовані нотаріусом і розглядаються як встановлені й достовірні.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

У п. 7 цієї постанови зазначено також про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За правилами ч.ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК України й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції ( майно).

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан. (двостороння реституція).

Однак, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірним договором. За вищезазначеного, суд дійшов вірного висновку, що немає жодної підстави для застосування реституції (повернення майна до ОСОБА_1 ) за позовом саме Дніпровської міської ради.

Варто зазначити, що Дніпровська міська рада, пред`являючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та похідні від цього вимоги про скасування записів про право власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 від 24.04.2009р. та за ОСОБА_1 від 29.05.2006р. на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , не зазначала жодної правової підстави (норми права, положень Закону тощо), у відповідності до якої, на думку позивача, такий договір дарування слід визнати недійсним.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стососно того, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню також не підлягають.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позовні вимоги Дніпровської міської ради про скасування записів про право власності, зобов`язання повернути земельну ділянку є похідними від вимог про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимог про визнання недійсним договору дарування від 11.03.2009р., в задоволенні яких було відмовлено, а отже в їх задоволенні також слід відмовити.

Суд першої інстанції обгрунтовано не надав оцінку питанню про застосування строків позовної давності, оскільки дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. №46/14 ОСОБА_1 була передана в оренду та приватну власність земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 30.09.2003р. було зареєстровано за ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 54-67).

На підставі рішення Дніпровської міської ради від 24.12.2003р. №46/14 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку ДП №060815, зареєстрований 31.12.2003р.

ОСОБА_1 19.11.2018р. звертався в установлений законом строк до Дніпровської міської ради листом повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 0,0038 га за кадастровий номером :03:250:0025. Лист був зареєстрований 19.11.2018р. вх.№36/6555 (т. 1 а.с. 149). Відповіді від Дніпровської міської ради на цей лист відповідач не отримав.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 18.11.2004р. №3149 відповідно до висновку Головного архітектурно планувального управління міської ради від 04.10.2004р. ОСОБА_1 надано дозвіл на проектування та проведення реконструкції індивідуального житлового будинку під підприємство торгівлі по АДРЕСА_1 .

Пунктом 1 вищезазначеного рішення така реконструкція дозволялась у межах землеволодіння по АДРЕСА_1 , а пунктом 1.2. рішення, вирішено: «Проектом передбачити, у разі необхідності, можливість збільшення будівельного об`єму і площі будівлі, яка планується до реконструкції».

Державна приймальна комісія, яка була утворена рішенням від 19.08.2005р., 27.12.2005р. прийняла в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 . В акті вказано, що «Цей акт є підставою для оформлення в бюро технічної інвентаризації права приватної власності».

Згідно частини першої статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв?язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 38 Земельного кодексу України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об?єктів загального користування.

Відповідно до частини п?ятої статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

3 наведених положень Земельного кодексу України вбачається, що наміри щодо використання земельної ділянки в межах певної категорії земель мають відповідати містобудівній документації та документації із землеустрою.

Водночас, забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, що визначено статтею 24 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №813/2946/17.

Статтею 373 ЦК України передбачено зокрема, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Згідно з положеннями статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що обов?язковими ознаками права власності на землю є володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою відповідно до закону і використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Право власника на забудову на своїй земельній ділянці здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі №520/8970/18.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель. Згідно з пунктами 1.1 та 1.2 Класифікації видів цільового призначення земель, встановлено, що класифікація видів цільового призначення земель (далі КВЦПЗ) розроблена відповідно до Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій» та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року №224.

Код та цільове призначення земель застосовуються для забезпечення обліку земельних ділянок за видами цільового призначення у державному земельному кадастрі.

Розділом ІI Класифікації видів цільового призначення земель класифікацію видів цільового призначення земель, серед яких у секції В зазначено - Землі житлової та громадської забудови.

Верховний Суд в постанові від 31 липня 2019 року по справі №806/5308/15 вказав, що, «відповідно до ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Отже, зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель виключенням земель сільськогосподарського призначення та земель оборони), здійснюється її власником (користувачем) самостійно. Суд звертає увагу, що зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). Суд враховує, що зводячи магазин, позивачка діяла з дотриманням вимог містобудівної документації. У містобудівних умовах, проектній документації, будівельному паспорті та деклараціях вона зазначала про будівництво саме магазину і зазначала відомості про земельну ділянку, якою володіла і користувалася на законних підставах. Усі державні органи та органи місцевого самоврядування знали про спорудження магазину і з цим погоджувалися».

З 27.12.2005р. органи місцевого самоврядування знали та прийняли в експлуатацію нежитловій будинок А-3 по АДРЕСА_1 .

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Конституції України).

Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.

У справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до ст. 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.

Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв?язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Отже, суди під час розгляду справ, пов?язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності.

Доводи апеляційної скарги стосовно позовних вимог про визнання договору дарування від 11.03.2009р. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності є аналогічними тим, що були викладені позивачем в позові та яким вже було надано судом першої інстанції мотивовану, повну та обґрунтовану правову оцінку, а тому відсутні підстави для надання повторної правової оцінки.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені Дніпровською міською радою у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

І.А. Єлізаренко