Справа № 932/298/22
Провадження № 2/932/548/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.,

при секретарі - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

11.01.2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна, в якій позивач просить витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

В обгрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що під час здійснення конституційних повноважень окружною прокуратурою встановлено факт безпідставного набуття речових прав на квартиру АДРЕСА_1 та яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Не зважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Дніпра поза її волею у травні 2020 року, Дніпровською міською радою до цього часу не вжито заходів, направлених на повернення квартири до комунальної власності. Про безпідставне набуття речових прав на вказану квартиру окружною прокуратурою неодноразово повідомлялась Дніпровська міська рада та її виконавчі органи, скеровувались листи на адресу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на що отримувались відповіді про те, що вказана квартира у приватну власність не передавалась і заходи, спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з вибуттям із комунальної власності спірного майна не вживались; в зв`язку з зазначеним прокурор звертається з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Позивач у позові вказує на те, що 13.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. прийнято рішення № 52217553 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Державну реєстрацію права власності проведено за заявою ОСОБА_2 від 08.05.2020 № 39512184 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2011, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням №5/131 від 11.05.2011. Також, в матеріалах реєстраційної справи по об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101 наявний лист КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, наданий ОСОБА_2 щодо проведеної реєстрації права власності вказаним підприємством на квартиру АДРЕСА_1 (реєстрова книга №239п, реєстровий №14-27). Водночас, відповідно до інформації КП «ДМБТІ» ДМР від 26.11.2021 року № 16172 технічна інвентаризація квартири АДРЕСА_1 не проводилась, реєстрація права власності за ОСОБА_2 чи за іншою особою не здійснювалась; в реєстровій книзі відсутній запис про реєстрацію права власності на вказану квартиру. Також зазначено, що житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , в якому розташована квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1725 від 19.06.2003, про що КП «ДМТБІ» зроблено запис у реєстрову книгу № 38ЖЮ за реєстровим № 2570-19. Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 22.11.2021 року № 3/12-5626 квартира АДРЕСА_1 , у приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалось.

Позивач зазначає, що оскільки розпорядження органу приватизації не приймалось, вказана квартира у приватну власність не передавалась, у приватного нотаріуса Бондара М.О. були відсутні підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , проте вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою запобіганню безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно виконано не було, приватним нотаріусом Бондарем М.О. з відкриттям розділу прийняте рішення про державну реєстрацію речових прав (індексний номер рішення 52217553 від 13.05.2020) зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), номер запису про право власності 36479000 від 08.05.2020 року. В подальшому, 16.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. було посвідчено договір іпотеки № 274, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно до пунктів 2,6 якого з метою забезпечення повернення грошових коштів у сумі 270 000 грн. за договором позики від 16.05.2020 року, укладеним між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) в іпотеку позикодавцю було передано належну на праві приватної власності позичальнику квартиру АДРЕСА_1 . Через 16 днів приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. було посвідчено укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір про задоволення вимог іпотекодержателя №336 від 02.06.2020 року, за яким у власність ОСОБА_1 в рахунок виконання договору позики від 16.05.2020 року та згідно іпотечного договору № 274 від 16.05.2020 року передано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя №336 від 02.06.2020 року проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. (індексний номер рішення 52481067 від 02.06.2020, номер запису про право власності 36718905 від 02.06.2020). Поряд з цим, відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою АДРЕСА_5 , починаючи з 12.10.2001 і по цей час зареєстровано місце проживання однієї особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який взагалі не був учасником правочинів щодо спірного майна. За фактом вчинення шахрайських дій групою осіб, які, використовуючи завідомо підроблені документи, набули право власності на об`єкти нерухомого майна, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 , 13.01.2020 року розпочато кримінальне провадження № 0000014 за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України, досудове розслідування у якому здійснювалось СВ Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні ОСОБА_2 28.07.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27,ч.3 ст.190, ч.2 ст. 27 ч.4 ст.358 КК України, а ОСОБА_1 повідомлено 12.08.2020 року про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст. 146 КК України. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000014 від 13.01.2020 року відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшов до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровського апеляційного суду 27.01.2021 року та на цей час здійснюється судовий розгляд вказаного кримінального провадження. Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 26.06.2020 року Дніпровську міську раду залучено у якості представника потерпілого.

Посилаючись на зазначене, позивач у позові просить витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2022 року для розгляду даної справи визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудоявцева Т.О.

Ухвалою судді від 20.04.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження і визначено про необхідність проведення підготовчого засідання.

Ухвалою судді від 16.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представники позивача Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області та Дніпровської міської ради позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій суду заяві просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги визнав.

В судове засідання третя особа ОСОБА_2 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Вислухавши представників позивача, ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ч.3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. .

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: 1) звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); 2) вступати у справу, порушену за позовом (заявою, поданням) іншої особи, на будь-якому етапі судового провадження; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справи; 5) подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом; 6) брати участь у виконавчому провадженні при виконанні рішень у справі, в якій прокурором здійснювалося представництво інтересів громадянина або держави в суді; 7) з дозволу суду ознайомлюватися з матеріалами справи в суді та матеріалами виконавчого провадження, робити виписки з них, отримувати безоплатно копії документів, що знаходяться у матеріалах справи чи виконавчого провадження.

Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Відповідно до ч.5 ст. 60 ЦК України, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, під час здійснення конституційних повноважень Лівобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено факт безпідставного набуття відповідачем речових прав на квартиру АДРЕСА_1 та яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Про безпідставне набуття речових прав на вказану квартиру окружною прокуратурою неодноразово повідомлялась Дніпровська міська рада та її виконавчі органи, скеровувались листи на адресу Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, на що отримувались відповіді про те, що вказана квартира у приватну власність не передавалась і заходи, спрямовані на поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Дніпра у зв`язку з вибуттям із комунальної власності спірного майна не вживались; в зв`язку з зазначеним прокурор звернувся з даним позовом до суду в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 13.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. прийнято рішення № 52217553 про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 36479000 від 08.05.2020 року).

Державну реєстрацію права власності на вказану квартиру проведено за заявою ОСОБА_2 від 08.05.2020 № 39512184 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.05.2011 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, виданого згідно з розпорядженням №5/131 від 11.05.2011 року. Як зазначено у даному свідоцтві про право власності на житло від 11.05.2011 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , загальна площа квартири 46,1 кв.м. Також, матеріали справи містять копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 05.05.2020 року ФОП ОСОБА_4 .

В матеріалах реєстраційної справи по об`єкту нерухомого майна із реєстраційним номером 101 наявний лист КП «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 07.05.2020 року № 5208, наданий ОСОБА_2 , щодо проведеної за ним реєстрації права власності вказаним підприємством на квартиру АДРЕСА_1 (реєстрова книга №239п, реєстровий №14-27).

Водночас, відповідно до інформації Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 26.11.2021 року № 16172, в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 року відсутні відомості щодо реєстрації права власності та запису за реєстровим №239п-14-27 на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.05.2011 року Департаментом житлового комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради. КП «ДМБТІ» ДМР не проводив відомості про зареєстроване право власності за будь-якими особами. Також зазначено, що згідно інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1725 від 19.06.2003, про що КП «ДМТБІ» зроблено запис у реєстрову книгу № 38ЖЮ за реєстровим № 2570-19.

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 22.11.2021 року № 3/12-5626, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ордер на квартиру АДРЕСА_1 , не видавався, за архівними документами Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, який є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки розпорядження органу приватизації не приймалось, вказана квартира у приватну власність не передавалась, у приватного нотаріуса Бондара М.О. були відсутні підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , проте вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою запобіганню безпідставній державній реєстрації речових прав на нерухоме майно виконано не було.

Також вбачається, що 16.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим № 274 було посвідчено договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ОСОБА_1 (іпотекодержатель), відповідно до п.1 якого предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна (предмету іпотеки), зазначеного в п.6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна.

Відповідно до п.2 цього договору, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за договором позики, посвідченим 16.05.2020 приватним нотаріусом Кулінічем С.А. за реєстровим № 273, що укладений між іпотекодержателем та іпотекодавцем, та можливих змін і доповнень до нього, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю позику в розмірі 270 000 гривень, що на час підписання цього договору за курсом НБУ дорівнює 10 000 доларів, до 01 червня 2020 року та сплатити всі інші платежі, передбачені договором.

Відповідно до п.6 договору іпотеки, в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором надано в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , опис об`єкта: 1-коридор, 2-ванна, 3-туалет, 4-кухня, 5-житлова, 6-житлова, 7-кладова, І-лоджія, загальна площа 46,1 кв.м.,житлова площа 26,6 кв.м. Вказано в договорі, що зазначена квартира належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11.05.2011 року Департаментом житлового комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, що зареєстровано в Дніпропетровському МБТІ за номером 239п-14-27.

02.06.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя №336 від 02.06.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., за яким у власність ОСОБА_1 в рахунок виконання договору позики від 16.05.2020 року та згідно іпотечного договору № 274 від 16.05.2020 року передано квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер НОІ 073442, НОІ 073443, за реєстровим №336, виданого 02.06.2020 року проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. (індексний номер рішення 52481067 від 02.06.2020, номер запису про право власності 36718905 від 02.06.2020).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 29.11.2022 року № 316324838 ОСОБА_1 зазначений власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 19.11.2021 року за № 6/5-2929, за адресою АДРЕСА_5 , починаючи з 12.10.2001 року і по цей час зареєстровано місце проживання однієї особи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не є учасником вищевказаних правочинів щодо спірного майна.

За фактом вчинення шахрайських дій групою осіб, які, використовуючи завідомо підроблені документи, набули право власності на об`єкти нерухомого майна, у тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 , 13.01.2020 року розпочато кримінальне провадження № 0000014 за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 358 КК України, досудове розслідування у якому здійснювалось СВ Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

За результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні ОСОБА_2 28.07.2021 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27,ч.3 ст.190, ч.2 ст. 27 ч.4 ст.358 КК України, а ОСОБА_1 повідомлено 12.08.2020 року про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.2 ст. 146 КК України. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000014 від 13.01.2020 року відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надійшов до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровського апеляційного суду 27.01.2021 року та на цей час здійснюється судовий розгляд вказаного кримінального провадження.

Постановою слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 26.06.2020 року Дніпровську міську раду визнано потерпілою в кримінальному провадженні.

Вищевказані обставини незаконного набуття ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_1 підтверджуються вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2022 року, який вступив в законну силу 28.03.2022 року, та яким затверджено угоду, про визнання винуватості від 08.02.2022 року, укладену між прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпрі та обвинуваченим ОСОБА_2 . Цим вироком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 28, ч.4 ст. 358 КК України та призначено йому покарання: за ч.3 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки із звільненням його від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки, із покладенням на нього певних обов`язків; за ч.2 ст. 28, ч.4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

Вказаним вироком суду, зокрема, встановлено, що в результаті виконання злочинного плану організованої групи, на підставі удаваних договорів, а саме: договору позики від 16.05.2020, за реєстровим номером 273, договору іпотеки від 16.05.2020, за реєстровим номером 274, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.06.2020, за реєстровим номером 336, 02.06.2020, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., будучи введений в оману, не усвідомлюючи злочинні наміри вищевказаних осіб, зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що вніс відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 36718905, за ОСОБА_1 .

Також, встановлено, що ОСОБА_2 , за попередньою змовою з іншою особою, використав завідомо підроблені документи, а саме: свідоцтво про право власності, видане органом приватизації від 11.05.2011 на підставі якого право власності на зазначену квартиру належить ОСОБА_2 , технічний паспорт (інвентаризаційна справа №16512) від 05.05.2020, начебто виготовленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 , лист КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №5208 від 07.05.2020, про те, що начебто вищевказана квартира зареєстрована за ОСОБА_2 . У той же час, згідно інформації КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради зазначена квартира не вибувала з комунальної власності міста Дніпро та у ній станом на 08.05.2020 зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок вказаних умисних злочинних дій вказаних осіб територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради спричинено майнову шкоду у розмірі 608 638 грн. 00 коп.

Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В наданій суду заяві відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнав і відповідно до положень ст. 82 ЦПК України обставини неправомірності набуття ним права власності на спірну квартиру, про які зазначено у позовній заяві, що розглядаються у даній справі, які визнані даним відповідачем, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Крім того, висновки та обставини, встановлені вищевказаним вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2022 року, який постановлений відносно ОСОБА_2 та який набрав законної сили, є обов`язковими при розгляді судом даної справи.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постановах від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, від 11.02.2015 у справі №6-1цс15, від 29.06.2016 у справі №6-1376цс16, Верховним Судом у постановах від 03.07.2019 у справі №128/2526/16-ц, від 26.05.2020 у справі №569/11322/17, від 06.10.2021 у справі № 205/5579/10, власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене. Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, передбачено неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Згідно вимог статті 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права, 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим), 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії, 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Одне право має захищатися одним позовом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС від 19.02.20, справа № 210/4458/15-ц (провадження № 14-354цс19); 04.04.20, справа № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19); 16.06.20, справа № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19); 15.09.20, справа № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19).

Одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову відсутність у позивача з відповідачем договірних відносин. В іншому разі захист порушеного права власності здійснюється за допомогою зобов`язально-правових способів. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК, є неефективними (Постанова ВП ВС, 14.11.18, справа № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18); Постанова ВП ВС, 18.12.19, справа № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (Постанова ВСУ, 17.12.14, справа № 6-140цс14).

Частиною 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Таким чином, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради; органом приватизації житлового фонду ця квартира у приватну власність будь-якій особі не передавалась, вказана квартира вибула з власності територіальної громади поза її волею, а тому ОСОБА_2 не мав права відчужувати дану квартиру на користь третіх осіб, таким чином вказана квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна, підлягають задоволенню, з витребуванням від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені витрати по справі по сплаті судового збору в сумі 8895 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 265, 268, 352-355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна, задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені витрати по справі по сплаті судового збору в сумі 8895 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева