КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №717/1534/22-ц Головуючий у 1 інстанції: Ільєва Т.Г.
провадження №22-ц/824/6847/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції та апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 08.04.2022 року ІСРПП Дністрівського РВП старшим лейтенантом поліції Попельницьким Денисом Сергійовичем складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №015135, згідно якого 08.04.2022 року на а/д Р.63 Данківці-Вартиківці КПП Сокиряни водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей.

Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я в присутності свідків відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність передбачена ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вказував, що постановою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 травня 2022 року у справі №717/442/22 (провадження № 3/717/268/22), яка набрала законної сили 31 травня 2022 року, адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності позивача за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Зазначав, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності позивачу завдано великих моральних страждань, оскільки в період розгляду адміністративної справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, яке відбувалось на початку повномасштабної війни в Україні, він вимушений був витрачати кошти на пальне по маршруту Чернівці - Кельменці - Чернівці, з метою прийняття участі в судових засіданнях, які неодноразово відкладалися.

Позивач вимушений був перебувати на території Чернівецької області та відповідно був позбавлений можливості надати невідкладну допомогу своїм родичам, пов`язану з евакуацією з міста Краматорськ Донецької області, що ставило під загрозу їх життя і здоров`я.

Також позивач вимушений був користуватися тимчасовим посвідченням протягом двох місяців, оскільки своє водійське посвідчення позивач отримав лише 13 червня 2022 року.

Крім того, вказував, що завдано шкоди його діловій репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП створювало образ суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом.

Саме з цих підстав та враховуючи, що незаконні дії посадової особи, яка ініціювала та здійснювала адміністративне провадження (складання протоколу про адміністративне правопорушення) при здійсненні нею своїх повноважень відбулись по відношенню позивача в умовах воєнного стану в Україні, тому розмір моральної шкоди позивач оцінив у сумі 100 000 гривень.

З огляду на вищевикладене позивач вважав, що дії працівника патрульної поліції щодо складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди 2 000 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департаменту патрульної поліції з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що cуд першої інстанції не звернув уваги на те, що до участі у справі не залучено належного відповідача (співвідповідача), на чиї права та обов`язки впливає вирішення спору, а висновок про доведеність чи недоведеність позову можливий за участі у справі належних сторін.

Вказує, що як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №015135 від 08.04.2022 року на автомобільній дорозі Р-63 Данківці-Вартиківці КПП Сокиряни складений інспектором групи реагування патрульної поліції Дністрівського районного відділу поліції Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області старшим лейтенантом поліції Попельницьким Денисом Сергійовичем, а відтак безумовно, саме Головне Управління Національної поліції України мало бути залучене до участі у справі в якості відповідача, оскільки ОСОБА_2 ніколи не був і не є працівником Департаменту патрульної поліції. Крім того, автомобільна дорога Р-63 Данківці-Вартиківці КПП Сокиряни не входить до території обслуговування Департаменту патрульної поліції.

Зазначає, що спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків Головного Управління Національної поліції України в Чернівецькій області, яке до участі в справі в якості відповідача не було залучено, клопотань про його залучення до участі в справі позивач не заявляв.

Однак, 13.12.2023 року представником Департаменту патрульної поліції було подано клопотання про заміну первісного відповідача Департаменту патрульної поліції належним відповідачем ГУНП в Чернівецькій області, проте суд першої інстанції 26.01.2023 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні даного клопотання.

Вважає, що не вживши заходів щодо залучення до участі у справі ГУНП в Чернівецькій області, розглянувши спір по суті та ухваливши рішення, що стосується прав та інтересів останньої, суд порушив норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, що в свою чергу призвело до порушення принципу рівності сторін.

Крім того, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, пославшись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначено, що пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Також, суд першої інстанції зазначив, що, у відповідності до норм вказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди,

Відповідач вважає, що посилання на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є неправомірними, оскільки відповідачі не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органом досудового розслідування, прокуратури або суду.

Вказує, що у відповідності до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Що стосується вини органу державної влади, представниками якої є відповідачі, у заподіянні шкоди позивачу, яка могла призвести до втрат майнового або немайнового характеру, вважає цю обставину обов`язковою для встановлення та доведення.

Також вважає, що відшкодування моральної шкоди позивачеві можливе виключно за умови встановлення та доведення вини органу державної влади в її заподіянні.

Про жодні незаконні дії Департаменту патрульної поліції або його посадових осіб у оскаржуваному рішенні не йдеться. Рішення, або дії, яким позивачеві могла бути нанесена будь-яка шкода, приймалося не відповідачами, а іншим органом державної влади.

Згідно правової позиції, викладеної Верховним суд у постанові від 10.05.2018 року у справі №760/9462/16-а, складання протоколу - це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Тому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Вказує, що відповідачем в позовній заяві є Державна Казначейська служба України, разом з цим, позовна заява не містить обґрунтування порушення прав позивача діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідачем Державною Казначейською службою України.

Таким чином, в позовній заяві позивачу необхідно викласти позовні вимоги до Державної Казначейської служби України із зазначенням обставин порушення відповідачем його прав, із зазначенням доказів, або переглянути його процесуальний статус у справі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди 100 000 грн.

Скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанціїне врахував конкретні обставини справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_3 , вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань та дійшов помилкового висновку, що визначений судом розмір моральної шкоди у розмірі 2 000 гривень є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди.

Вказує, що визначаючи розмір моральної шкоди в даному конкретному випадку, суд першої інстанції не врахував та не надав належної правової оцінки наступним фактам.

Притягнення до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, за яке передбачена відповідальність - адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини та гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпідпадає під визначення «кримінального обвинувачення».

Незаконне притягнення апелянта до адміністративної відповідальності відбулось на початку повномасштабної війни в Україні і саме в той час, коли апелянт направлявся у місто Краматорськ, де відбувались активні бойові дії, з метою евакуації своїх батьків.

Апелянт в період розгляду адміністративної справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП вимушений був витрачати кошти на пальне по маршруту Чернівці - Кельменці - Чернівці, в період коли була проблема з придбанням пального в Україні, з метою прийняття участі в судових засіданнях, які неодноразово відкладалися, та перебувати на території Чернівецької області, що позбавило апелянта можливості вчасно надати негайну допомогу своїм родичам і близьким, пов`язану з їхньою евакуацією з міста Краматорськ, де відбувались активні бойові дії, що ставило під загрозу їх життя і здоров`я і як наслідок, завдало апелянту на протязі тривалого часу великих моральних страждань.

Зазначає, що обставини, які були встановлені в судовому засіданні під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і які були викладені у постанові Кельменецького районного суду у Чернівецькій області від 18 травня 2022 року у справі №717/442/22 (провадження 3/717/268/22), а саме, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення працівниками патрульної поліції застосовувалось до апелянта фізичне насилля (катування), що як наслідок призвело до його госпіталізації, проводився незаконний обшук його автотранспортного засобу та здійснювалось приниження його честі і гідності не тільки як людини, але й як учасника бойових дій.

Внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції завдано шкоду його діловій репутації та авторитету, як учасника бойових дій, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП створювало образ апелянта, як суспільно небезпечної особи, яка здатна вживати алкогольні напої, керуючи транспортним засобом.

При цьому вважає за необхідне зазначити, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є нижче мінімального розміру, який за встановлених фактичних обставин справи не відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України на користь апелянта в рахунок відшкодування шкоди у розмірі 2 000 грн, суд першої інстанції не обґрунтував співмірність заявленої до стягнення суми засадам розумності та справедливості, обмежившись лише встановленням факту заподіяння моральної шкоди апелянту.

Також вважає за необхідне зазначити, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції не визначив співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Таким чином, судом першої інстанції стягнуто з відповідача 2 000 грн в рахунок компенсації моральної шкоди апелянту без належного обґрунтування присудженої до стягнення суми та без повного дослідження обставин справи, що стало підставою для подання даної апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, та з огляду на те, що оскаржуваним судовим рішенням призначено розмір моральної шкоди в сумі 2 000 грн, що складає 2 відсотки від заявленої суми, є всі правові підстави стверджувати, що суд першої інстанції не встановив обставин справи, не надав належної правової оцінки доказам у справі, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у частині визначення розміру моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Каменецька Х.Д. - представник ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що дії працівника патрульної поліції щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Саме така правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Вважає, що твердження апелянта про те, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень, є безпідставним, не обґрунтованим та не заслуговує на увагу.

Щодо не залучення належного співвідповідача, зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду.

З огляду на вищезазначене, вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що такими органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції.

Крім того, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено наступне.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Така правова позиція підтримана Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.01.2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановленням незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод, тому зважаючи на доведеність факту відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, враховуючи вимоги розумності, добросовісності, виваженості, враховуючи обставини справи та нетривалість у часі конфліктного випадку та дійшов висновку, що справедливим у даній ситуації буде присудження позивачу 2 000 гривень в рахунок моральної шкоди.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 08 квітня 2022 року ІСРПП Дністрівського РВП старшим лейтенантом поліції Попельницьким Денисом Сергійовичем складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 015135, згідно якого 08.04.2022 року на а/д Р.63 Данківці-Вартиківці КПП Сокиряни водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки KIA RIO, реєстраційний номер НОМЕР_1 . з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей.

Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у закладі охорони здоров`я в присутності свідків відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність передбачена ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Встановлено, що постановою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 травня 2022 року у справі №717/442/22, провадження № 3/717/268/22, яке набрало законної сили 31 травня 2022 року, адміністративну справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до положенням ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

За ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За п.п.3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з ч.1 ст.1, ч.3 ст.19, ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунком 4 ч.1 ст.2 закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст.4 Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 /провадження № 61-14401св19/, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Свої вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_1 обгрунтовував закриттям провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП за протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №015135 від 08 квітня 2022 року на підставі постанови Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 травня 2022 рокуза відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Проте, сам факт закриття Кельменецьким районним судом Чернівецької області справи про адміністративне правопорушення відносно позивача за ч.1 ст.130 КУпАП не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції, не тягне наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що діями поліцейського, як посадової особи, позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню.

Складання поліцейським протоколу про адміністративне правопорушення серії

ОБ № 015135 від 08 квітня 2022 року за ч.1 ст.130 КУпАП відносно ОСОБА_1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності, а є процедурною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення та в силу положень ст.251 КУпАП має бути предметом оцінки суду при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол про адміністративне правопорушення встановлює лише виявлені упововаженим суб`єктом порушення, однак не породжує будь-яких правових наслідків для особи, не встановлює її прав і обов`язків. Також слід враховувати, що складання протоколу про адіміністративне праворушення є обов`язком уповноваженої особи або органу, на який покладено функцію контролю дотримання правил дорожнього руху.

Як вбачається зі змісту постанови Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 травня 2022 року, копія якої була надана ОСОБА_1 , позивач був зупинений патрульними поліції 08 квітня 2022 року біля 16 години 00 хвилин на автодорозі Р-63 «Данківці-Вартиківці-КПП-Сокиряни». ОСОБА_1 керував автомобілем «Кіа Ріо» НОМЕР_2 в порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху України і відмовився від проходження в установленому порядку медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння.

З урахуванням викладеного, старшим лейтенантом поліції Дністрівського РВП Попельницьким Д.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №015135 за ч.1 ст.130 КУпАП.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 не спростовано наведених обставин. Також ним не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів очевидних неправомірних або невиправдних дій поліцейського.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач не довів, що такі витрати були пов`язані саме з неправомірними та і необгрунтованими діями поліцейського ІСРПП Дністрівського РВП старшого лейтенанта поліції Попельницького Д.С., яким складено протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ №015135, оскільки такі витрати не є реальним збитками в розумінні ст.22 ЦК України, які б могли бути покладені на державу.

Тому, доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції знайшли своє підтвердження під час розгляду в суді апеляційної інстанції, а доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення, яикм в позові відмовити.

Також, в порядку ч. 6 ст.141 ЦПК України слід компенсувати Департаменту патрульної поліції за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 грн. 60 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Департаменту патрульної поліції () за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: