ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2023 року м. Чернівці Справа № 715/1031/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Матвійчука Михайла Зеноновича, який діє в інтересах акціонерного товариства «Сенс Банк», на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦК України.

Надалі, у травні 2023 року представник АТ «Сенс Банк» направив до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, що складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 5 288,29 дол. США, суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 1 367,24 грн., суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість в сумі 5 230,17 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування вимог вказувало, що 19.12.2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній не виконував свої зобов`язання, а тому у банку виникло право на задоволення своїх вимог.

Виконавчим написом №539550 від 21.10.2011 року будо звернуто стягнення на квартиру по АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 35 567,12 дол. США та 9 195,57 грн.

Наголошувало, що зобов`язання визначене виконавчим написом нотаріуса є триваючим, а тому до його повного виконання не може вважатися натуральним.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та Провадження №22-ц/822/706/23

процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою позову стало невиконання ОСОБА_1 виконавчого напису нотаріуса №539550 від 21.10.2011 року про звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості.

Зазначений виконавчий напис не виконаний по причині запровадження ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв`язку з чим такий було повернуто стягувачеві.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону відповідає.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 3% річних по ст.625 ЦК України нараховані на задавнену вимогу, оскільки строк виконання зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору №370 було змінено, у зв`язку з чим перебіг строку позовної давності щодо основної заборгованості розпочався з 22.04.2009 року.

Також суд вказав, що ні видача виконавчого напису нотаріуса, ні звернення з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для переривання спливу строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції перевіряючи доводи апеляційної скарги виходить з наступного.

Установлено, що 19.12.2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №370, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 36 270 дол. США зі сплатою 11,5% річних у визначеному договором порядку (а.с.6-10).

03.07.2009 року між зазначеними вище сторонами було укладено Додаткову угоду №1 про зміну умов договору кредиту №370 від 19.12.2005 року (а.с.11-12).

30.12.2015 року заступником начальника ВДВС Глибоцького РУЮ Коломійцем В.К. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП №46993761 з підстав відсутності можливості реалізації майна, що перебуває у заставі через ЗУ «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» (а.с.16).

Згідно розрахунку заборгованості 3% по ст.625 ЦК України на суму заборгованості 35 567,13 дол. США заборгованість складає: 5 288,29 дол. США, 1367,24 грн та 5230,17 грн (а.с.63-65).

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01.11.2021 року у справі №715/1402/19 за позовом АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , який діє у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки встановлено, шо «…останній платіж за кредитним договором було здійснено 23.01.2009 року, тобто наступний за ним мав бути здійснений 20.02.2009 року у відповідності до графіку, визначеного п.п.1.1.1 договору кредиту №370 (т.1 а.с.8/зворот), з 21.02.2009 року розпочався перебіг 60 календарних днів, після спливу якого наступали наслідки погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, а вже з 22.04.2009 року (на 61 день з часу прострочення) у банка виникло право дострокового стягнення заборгованості з відповідача, однак до суду банк звернувся 10.07.2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Відповідачем у справі ОСОБА_1 було заявлено про застосування наслідків збігу строку позовної давності (т.1 а.с.85-87).

З наведеного вбачається, що у банку були наявні підстави для звернення до суду з вказаним позовом з 22.04.2009 року, а суд першої інстанції не вірно визначив цю дату, що, в свою чергу, не вплинуло на результати розгляду спору…».

Згідно рішення №5/2019 AT «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» приєднано до АТ «Альфа-Банк», де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків AT «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

12.08.2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів AT «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції.

30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» (а.с.22-38).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №357/5125/16-ц зазначено: «…Вчинення 14 лютого 2013 року приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. виконавчого напису, у якому зазначено, що строк платежу за зобов`язаннями настав 27 липня 2012 року та звернуто стягнення на предмет іпотеки, свідчить про те, що кредитор скористався своїм правом на дострокове повне повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що потягло зміну строку виконання основного зобов`язання. Наявність виконавчого напису нотаріуса про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, незалежно від виконання його боржником, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, і у такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. […] Вчиненням виконавчого напису нотаріуса, яким стягнуто всю заборгованість за кредитом, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання. ПАТ «Укрсоцбанк» вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв. Встановивши, що кредитор скористався засобом позасудового захисту свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса, чим на власний розсуд змінив умови виконання основного зобов`язання на 27 липня 2012 року, а даний позов до позичальника та поручителя пред`явлено лише у квітні 2016 року, тобто зі спливом загального строку позовної давності (3 роки), встановленого статтею 257 ЦК України, та шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог…».

«…З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного, оскільки статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. З урахуванням наведеного, перебіг позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки починається від дня, коли у кредитора (іпотекодержателя) виникло право на відповідний позов, незалежно від того, чи звертався він після цього до нотаріуса за захистом своїх цивільних прав. […] Звернення стягнення на предмет іпотеки не вказане у статті 264 ЦК України в якості окремої підстави переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією іпотекодержателем свого права, передбаченого договором іпотеки, та підставою припинення цього права. Повернення стягувачу виконавчого напису (виконавчого документу) також не може переривати перебіг позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення з аналогічних причин…».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц зроблено висновок, «…що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України...».

У справі, яка переглядається, встановлено, що сторони в договорі кредиту №370 від 19.12.2005 року в п.1.1.2. обумовили, що кінцевим терміном повернення заборгованості є дата 14.12.2020 року, в свою чергу, банк скористався своїм правом на звернення стягнення на квартиру по АДРЕСА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 35 567,15 дол. США та 9 195,57 грн, та 21.10.2011 року нотаріусом вчинено виконавчий напис під №539550, а постановою Чернівецького апеляційного суду від 01.11.2021 року у справі №715/1402/19 зроблено висновок, що з 22.04.2009 року (на 61 день з часу прострочення) у банка виникло право дострокового стягнення заборгованості з відповідача, однак до суду банк звернувся 10.07.2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Отже, звернення ПАТ «Укрсоцбанк» у 2011 році до нотаріуса за зверненням стягненням на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису не свідчить про переривання позовної давності, так само, колегія суддів відхиляє посилання позивача на зупинення перебігу позовної давності внаслідок набрання чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, посилання апелянта, як на підставу апеляційного оскарження рішення суду, що згідно п.12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, а тому вважає, що загальні строки позовної давності визначені ст.257 ЦК України продовжуються на строк діє карантину та воєнного стану є безпідставними, оскільки строк на звернення до суду з позовом у банку розпочався 22.04.2009 року і збіг до початку зазначених обставин.

Колегія суддів також вказує, що у постанові ВП ВС від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, «…що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, то вимоги про стягнення таких процентів і неустойки є необґрунтованими. Тому відсутні правові підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин в частині про стягнення нарахованих процентів та неустойки після закінчення строку кредитування.

Таким чином, вказані в оскаржених судових рішеннях правові підстави для відмови в позові в частині стягнення процентів та неустойки є помилковими, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині необхідно змінити та викласти їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При застосуванні позовної давності до вимоги про стягнення трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій вважали, що 11 липня 2007 року відповідач припинив здійснювати погашення заборгованості, а банк звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 року, тобто з пропуском трирічної позовної давності.

Верховний Суд не погоджується з мотивами відмови судів в частині вимоги про стягнення 3 % річних з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку…».

Крім того, ВС у постанові від 23.11.2022 року у справі №285/3536/20, вказав «…що натуральним (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

Законодавець у п.4 ч.1 ст.602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника.

Також КЦС наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п.4 ч.1 ст.602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги.

Тобто складається доволі нерозумна ситуація: кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості для боржника заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги…».

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості не наведено.

Враховуючи встановлені судом обставини рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги у цій частині без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна