КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/14318/21

номер провадження: 22-ц/824/11269/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року у складі судді Марфіної Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що допущені при виготовленні заповіту технічні помилки не впливають на його дійсність, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Перша київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що допущені при виготовленні заповіту технічні помилки не впливають на його дійсність, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла друга дружина його батька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала і була зареєстрована на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що за життя ОСОБА_5 набула право власності на вказану квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 квітня 1994 року. Оскільки у ОСОБА_5 та його батька спільних дітей не було, то він зі своєю дружиною підтримували ОСОБА_5 та допомагали їй матеріально. Похованням ОСОБА_5 займався він, його дружина та племінники померлої.

Позивач зазначав, що за життя ОСОБА_5 склала заповіт від 11 лютого 2017 року, яким заповіла йому належну їй на праві власності вказану вище квартиру. Однак при оформленні 11 лютого 2017 року заповіту державний нотаріус допустився технічної помилки (описки), переплутавши в заповідальному розпорядженні номер квартири із номером будинку, зазначивши квартиру АДРЕСА_1 , замість вірного - квартиру АДРЕСА_1 . Стверджував, що вказана помилка має суто технічне походження, оскільки ОСОБА_5 належала єдина квартира АДРЕСА_1 , у якій вона і проживала на час складання заповіту. Крім того, згідно довідника АДРЕСА_3 нумерація будинків закінчується на №65, а будинку з АДРЕСА_4 не існує та ніколи не існувало. Також вказував, що державний нотаріус при внесенні відомостей про посвідчений заповіт до Спадкового реєстру зробила ще одну технічну помилку, зазначивши дату народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , замість вірної дати її народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вказував, що 19 січня 2021 року після смерті ОСОБА_5 було заведено спадкову справу до її майна. Позивач у встановлений законом строк звернувся із заявою до державного нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом. Указував, що 04 березня 2021 року державним нотаріусом було розглянуто його заяву про прийняття спадщини та повідомлено, що в тексті заповіту наявні технічні помилки, а саме, переплутано номер квартири із номером будинку, а також що державний нотаріус ОСОБА_6 не дотрималась положень пункту 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства та в двох оригінальних примірниках заповіту наявні розбіжності, оскільки в одному містяться виправлення, а інший, який зберігається в справах нотаріальної контори, ніяких виправлень не містить. У зв`язку з цим нотаріус порекомендувала йому звернутись до суду.

Позивач зазначав, що він повідомив нотаріусу на відсутність будь-яких ознак того, що волевиявлення заповідачки не було вільним або не відповідало її волі, а технічні помилки, які допущені нотаріусом при складанні тексту заповіту загальноприйнятим технічним засобом за допомогою друкарської машинки, не впливають на дійсність заповіту та не свідчать про порушення його форми і порядку посвідчення. 11 травня 2021 року державним нотаріусом було винесено постанову про відмову йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо квартири померлої.

Враховуючи, що допущені нотаріусом при складанні заповіту помилки за своєю природою носять технічний характер та керуючись роз`ясненнями Нотаріальної палати України, що містяться в інформаційному листі від 02 вересня 2019 року, позивач 24 червня 2021 року звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просив внести виправлення до примірника заповіту, що залишився в справах нотаріальної контори та внести виправлення щодо дати народження ОСОБА_5 в Спадковому реєстрі. За результатами розгляду його заяви була виправлена помилка щодо дати народження ОСОБА_5 у Спадковому реєстрі, однак у виправленні помилки в тексті заповіту йому було відмовлено, оскільки виправлення у документі можливі за заявою особи, заінтересованої у вчиненні нотаріальної дії, зареєстрованої у Журналі реєстрації вхідних документів.

Позивач зазначав, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, вони не є такими порушеннями, які впливають на форму та посвідчення заповіту, що було б підставою для визнання заповіту недійсним.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_2 просив:

- встановити, що недоліки у нотаріальному документі - заповіті ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , допущені 11 лютого 2017 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. при його виготовленні (в адресі знаходження заповіданої квартири, переплутані місцями номера квартири і будинку) носять суто технічний характер (механічні помилки/описки) та не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення заповіту ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Не погоджуючись із вказаним позовом, у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Зустрічна позовна заяви мотивована тим, що наданий позивачем примірник заповіту містить некоректні виправлення у номерах квартири та будинку, а зазначення номерів прописом залишилось тим самим, що посвідчуваний напис про внесення виправлення датований 11 лютого 2017 року, тобто днем складання заповіту. Проте він має сумніви, що ці виправлення були внесені у день складання заповіту, оскільки примірник заповіту, який зберігається у справах нотаріальної контори, ніяких виправлень не містить. Вказував, що беручі до уваги факт відсутності заяви ОСОБА_5 щодо внесення виправлення, то він припускає, що виправлення були зроблені без її волі та з власної ініціативи державного нотаріуса Давидової Т.М.

Зазначав, що в заповіті заповідачка власноручно зазначила, що заповіт з її слів записано вірно, нею уголос прочитано та особисто підписано. Отже ОСОБА_5 уголос прочитала, що робить розпорядження стосовно належної їй квартири АДРЕСА_1 , та вона усвідомлювала свої дії та її дієздатність була перевірена державним нотаріусом. Тому позивач за зустрічним позов вважав, що заповіт був складений під тиском, оскільки раніше ОСОБА_5 склала заповіт на його користь щодо всього належного їй майна. Вказував, що у випадку задоволення його зустрічного позову не буде відновлено дію заповіту, складеного ОСОБА_5 на його користь 18 серпня 2009 року в частині спадкування спірної квартири, однак у нього виникне право на спадщину за законом щодо частини цієї квартири.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. 11 лютого 2017 року та зареєстрований в реєстрі №4-86.

УхвалоюДніпровського районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_2 . Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Залучено до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.86-90, т.1)

Ухвалою цього ж суду від 23 червня 2022 року залучено третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до участі у справі в якості співвідповідачів за первісним позовом та позбавлено їх процесуального статусу третіх осіб у даній справі (а.с.153-155, т.1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені зустрічного позову, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені зустрічного позову, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить винести окрему ухвалу, якою доручити правоохоронним органам провести перевірку щодо підроблення документу приватним нотаріусом Давидовою Т.М.

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно змісту заповіту, який знаходиться на зберіганні у справах Десятої київської державної нотаріальної контори від 11 грудня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі №4-86, заповідачка ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 саме квартиру за АДРЕСА_1 . Натомість, як видно з копії заповіту в ньому зроблено виправлення, а саме: «належну мені квартиру АДРЕСА_1 , заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця міста Києва, податковий номер платника податків НОМЕР_1 ». Звертає увагу, що цифра 26 закреслена та написано цифру 85, хоча прописом залишається (двадцять шість), номер будинку цифра 85 закреслена та написано цифру 26, хоча прописом залишається (вісімдесят п 'ять). На зворотній стороні заповіту державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Давидова Т.М. зробила рукописний напис: закреслене «26» та «85» - не читати, виправленому «квартира АДРЕСА_4 » та «у будинку «26» - вірити. При цьому вказаний запис, був зроблений приватним нотаріусом Давидовою Т.М. нібито в день складання заповіту, тобто 11.02.2017 року.

На переконання позивача за зустрічним позовом, приватний нотаріус Давидова Т.М. не мала законного права за усним зверненням ОСОБА_7 вносити будь-які виправлення в заповіт, оскільки при посвідченні заповіту вона діяла як державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори, а внесла зміни як приватний нотаріус, не маючи доступу до матеріалів спадкової справи. Тому вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був винести окрему ухвалу, якою доручити відповідним органам провести перевірку, яким чином приватний нотаріус Давидова Т.М. внесла зміни до оспорюваного заповіту попереднім числом без заяви спадкодавця.

Зазначає, що його покійна тітка ОСОБА_5 скаржилась йому на те, що ОСОБА_2 наполягав на тому, щоб вона оформила на нього заповіт на квартиру, в якій вона мешкає, тому що її племінники не заслуговують на отримання спадщини. Також вказує, що покази свідків у даній справі не ґрунтуються на письмових доказах.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином.

21 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 від 18 вересня 2023 року, в якій він просить, зокрема, його апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року розглянути без його участі та його представника (а.с.178-179, т.2).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та відповідачі: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись апеляційним судом шляхом направлення судових повісток на наявні в матеріалах справи адреси їх місця проживання (а.с.177, т.2).

11 вересня 2023 року, 20 вересня 2023 року та 25 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду повернулись конверти із судовими повістками, направлені на поштові адреси ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з відмітками пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.182-186, т.2).

Згідно з п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Представник Першої київської державної нотаріальної контори та представник Десятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні підписи на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень (а.с.180-181, т.2).

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також враховуючи, що ОСОБА_1 подав письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та без участі його представника, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту, що допущені при виготовленні заповіту технічні помилки не впливають на його дійсність, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.13, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що з 20 лютого 1998 року ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі із батьком позивача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

За життя ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 05 квітня 1994 року (а.с.7, т.1; а.с.54, т.2).

Відповідно до Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25 березня 2021 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією 05 квітня 1994 та зареєстрованого в Бюро 28 квітня 1994 року за реєстровим №678 (а.с.8, т.1).

Установлено, що технічний паспорт стосовно вказаної квартири від 1994 року виготовлений на ім`я ОСОБА_5 , з якою 09 лютого 1994 року був укладений договір на участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території (а.с.9-11, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 22 січня 1987 року по 06 січня 2021 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання, а також копією паспорту померлої ОСОБА_5 (а.с.13 (зворот), 15 т.1).

Також судом першої інстанції встановлено, що із заявами про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 19 січня 2021 року звернулись: відповідачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , як племінники померлої (а.с.17-19, т.2).

23 лютого 2021 року та 08 квітня 2021 року звернувся ОСОБА_2 із заявами про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 (а.с.20-21, т.2).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 до позовної заяви додав копію заповіту такого змісту: « АДРЕСА_5 , одинадцяте лютого дві тисячі сімнадцятого року, 9 годин 30 хвилин. Я, ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася в с. Вільшанка Подільського району, Київської області, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , діючи добровільно і перебуваючи у здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені квартиру АДРЕСА_6 , заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцю міста Київ, податковий номер платника податків НОМЕР_1 . Зміст статей 1233-1236, 1241, 1248, 1254, 1255, 1307 Цивільного кодексу України, мені нотаріусом роз`яснено. На моє прохання цей заповіт складено з моїх слів державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М., за допомогою комп`ютерної техніки, прочитано мною заповідачем ОСОБА_5 , вголос, відповідає моїм дійсним намірам, підписано мною власноручно, в двох примірниках, один з яких залишається в справах Десятої київської державної нотаріальної контори, а інший, викладений на бланку нотаріальних документів, видається мені, заповідачу. Заповіт з моїх слів записано вірно, мною уголос прочитано та особисто підписано. Цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_6 , державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_5 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_5 власноручно підписаний нею у моїй присутності о 9 годині 30 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №4-86. Закреслене «26» та «85» - не читати, виправленому «квартиру АДРЕСА_1 » - вірити. 11.02.2017р. Державний нотаріус ОСОБА_6 » (а.с.16, т.1; а.с. 31, т.2).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що примірник заповіту, який витребуваний судом від Десятої київської державної нотаріальної контори, не містить виправлення номеру квартири з АДРЕСА_1 та не містить виправлення номеру будинку з АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 11 лютого 2017 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19 січня 2021 року, дата народження ОСОБА_5 була зазначена - ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17, т.1; а.с.26, 32, т.2).

04 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просив роз`яснити питання по заповіту від 11 лютого 2017 року залишеному на його користь ОСОБА_5 .

Перша київська державна нотаріальна контора своїм листом від 04 березня 2021 року надала відповідь ОСОБА_2 про те, що копія вищевказаного заповіту, яка надана ОСОБА_2 до спадкової справи (оригінал якого знаходиться у нього на руках) має виправлення на номері будинку та номері квартири зроблені нотаріусом ОСОБА_6 , які не допускаються згідно п. 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, Наказ №3253/5 від 22 грудня 2010 року. Також цей заповіт має розбіжності із заповітом, який знаходиться на зберіганні у справах Десятої київської державної нотаріальної контори, на якому зазначена квартира за АДРЕСА_1 , що не відповідає даним зазначеним в правовстановлюючому документі на квартиру і немає ніяких виправлень (оговорок). Для встановлення факту дійсності заповіту, який має оговорки щодо виправлення в тексті заповіту номерів будинку та квартири застережені підписом та печаткою нотаріуса ОСОБА_6 ОСОБА_2 запропоновано звернутися до суду (а.с.19, т.1; а.с.50, т.2).

Встановлено, що постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 11 травня 2021 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , у зв`язку з порушенням законодавства та допущенням помилок при оформленні заповіту, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 11 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-86 (а.с.20, т.1; а.с.51, т.2).

Також встановлено, що 24 червня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просив внести виправлення технічної помилки до тексту примірника заповіту, що залишився в справах нотаріальної контори, зазначивши вірний номер квартири АДРЕСА_1 , а також виправити допущену механічну помилку в Спадковому реєстрі щодо дати народження заповідача ОСОБА_5 , зазначивши 10 жовтня 1936 року, замість невірного - ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.23, т.1; а.с. 53, т.2).

Своїм листом Десята київська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_2 про те, що у Спадковому реєстрі виправлено помилково зазначену дату народження заповідача ОСОБА_5 , однак відмовлено у внесенні виправлень до примірника заповіту нотаріальної контори із посиланням на положення п.6.13 Правил ведення нотаріального діловодства (а.с.24, т.1).

З витягу із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 11 серпня 2021 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), вбачається, що дата народження ОСОБА_5 виправлена на ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.25, т.1; а.с.27-28, т.2).

З листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 26 листопада 2021 року видно, що згідно даних Київського міського поштамту на вулиці Старосільській у Дніпровському районі місті Києва обліковуються будівлі з наступними номерами: 1, 2, 26, 52-А (а.с.184, т.1; а.с.74, т.2).

Відповідно до листа Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу КМР (КМДА) від 02 грудня 2021 року в реєстрі адрес, який розроблений згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року №337/9394, відсутні відомості про документи щодо присвоєння або зміну поштової адреси АДРЕСА_4 та Деснянському районах міста Києва будь-яким об`єктам нерухомості (а.с.104, т.1).

У суді першої інстанції в якості свідків були допитані: позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та його дружина - ОСОБА_9 .

Зокрема, свідок ОСОБА_2 показав, що він мав добрі стосунки з другою дружиною свого батька - ОСОБА_5 , за якою він піклувався після смерті батька. В подальшому ОСОБА_5 запропонувала йому скласти на його користь заповіт. У лютому 2017 року вона зібрала документи і він відвіз її до Десятої київської нотаріальної контори, де вона склала на його ім`я заповіт. При посвідчені заповіту він присутнім не був. ОСОБА_5 перебувала в кабінеті разом з нотаріусом сама. У подальшому ОСОБА_5 запропонувала йому забрати її примірник заповіту та документи на квартиру. Також свідок показав, що на 40 днів після поховання ОСОБА_5 на прохання племінників померлої він надав їм копію заповіту, в тексті якого вони стали щось показувати та казати, що він аферист та прилипало і висловили бажання розділити квартиру на всіх чотирьох, на що він не погодився, адже волею спадкодавця було передати квартиру саме йому Після цього він побачив в тексті заповіту помилки, а саме те, що номер будинку переплутаний із номером квартири. У зв`язку з цим він поїхав до Десятої київської державної нотаріальної контори, однак виявилось, що нотаріус яка посвідчувала заповіт вже в конторі не працює та займається приватної нотаріальною діяльністю. Після цього він поїхав до нотаріуса, яка посвідчувала заповіт, яка сказала, що помилки є технічними, здійснила їх виправлення та повернула йому заповіт. На той час він виявив, що спадкова справа до майна померлої вже була заведена, тому він поїхав до Першої київської державної нотаріальної контори, де написав заяву про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено. Крім того, виявилось що в Спадковому реєстрі невірно було зазначено дату народження ОСОБА_5 , але цю помилку у реєстрі нотаріус виправив, а стосовно помилок у заповіті порекомендував звернутись до суду. Крім того, свідок ОСОБА_2 пояснив, що у ОСОБА_5 була квартира в місті Києві, будинок в селі та земельна ділянка. За життя ОСОБА_5 казала, що квартира дістанеться йому, а її племінник ОСОБА_1 отримає будинок та земельну ділянку. Щодо інших спадкоємців ОСОБА_5 нічого не казала. Після складання заповіту ОСОБА_5 з приводу спадкування вже нічого не казала та до нотаріуса не просилась. Він казав ОСОБА_5 , що якщо в неї є бажання, то нехай складає заповіт, але він і без цього буде її доглядати.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, зокрема, що вона була у тісних родинних стосунках із померлою, яка з батьком позивача ОСОБА_5 прожила майже 18 років. Після смерті батька позивача вона та її чоловік ОСОБА_2 доглядали ОСОБА_5 . Стосовно складання заповіту, то такою була воля ОСОБА_5 , вона та її чоловік у цьому участі не приймали, лише відвезли її до нотаріуса, коли вона вирішила скласти заповіт. Після складання заповіту, пізніше ОСОБА_5 віддала заповіт ОСОБА_2 , але у текст заповіту ні вона, ні її чоловік не вчитувались. За тиждень до смерті ОСОБА_5 стало гірше і вона померла коли вона, ОСОБА_9 , була у неї в квартирі. Свідок показала, що вона та її чоловік самі займались похованням ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 казала, що свідок та її чоловік за нею доглядають, а племінники хоча б раз зателефонували та попереджала їх, що після її смерті вони побачать, які люди її племінники. Також свідок пояснила, що коли вони показали племінникам текст заповіту, останні стали казати що родина свідка ніхто, і що у тексті заповіту наявні помилки, та пропонували 1/4 частину квартири. Також племінники померлої казали, що розраховують на квартиру і просто так цього питання не полишать.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив із безпідставності заявлених вимог, оскільки саме по собі зазначення у заповіті номеру квартири АДРЕСА_7 замість вірного номеру квартири АДРЕСА_8 , а також порушення нотаріусом вимог законодавства щодо порядку внесення виправлення до тексту одного з примірників заповіту, в силу закону не є підставою для визнання заповіту недійсним, а також не дає підстав вважати такий заповіт нікчемним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Так, за змістом положень ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1220, 1221 ЦК України).

Відповідно до ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі ст.1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України).

Положеннями ст.1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (ст.ст. 1236, 1245 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст.1247 ЦК України згідно якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (ст. 1248 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із положеннями ст.ст. 1258, 1265 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ст.ст. 1268, 1269 ЦК України).

За змістом ст.ст. 1270, 1296 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст.215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ст.ст.229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Положеннями ст.1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, який кореспондується з положеннями, що містяться у частині третій статті 203 ЦК України.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст.1234 ЦК України), змісту заповіту (ст.ст. 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (ст.1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (ст.ст. 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

При цьому, враховуючи, що за розташуванням ця стаття є останньою у Главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України.

Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі ч.1 ст.1257 ЦК України.

Тобто контекстуальний аналіз ч.1 ст.1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

У цивільному законодавстві нікчемність правочинів передбачена у випадках, встановлених законом, підстав для чого у наведеній справі не вбачається.

Недійсність заповіту з мотивів розширювального розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, матиме наслідком порушення принципу свободи заповіту.

Кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача.

Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а в разі якщо особа має його набути, то правомірного очікування цього.

Інший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що із тексту оспорюваного заповіту вбачається, що у його вступній частині вірно зазначене місце реєстрації та проживання заповідача: АДРЕСА_1 .

Однак у самому змісті заповідального розпорядження вказано квартира АДРЕСА_1 .

Тобто, адреса (місто, вулиця) і номери є однаковими, навіть збережена їх послідовність, однак номер квартири та номер будинку переплутані між собою. Отже, сам текст заповіту свідчить, що нотаріус вірно зазначивши адресу місця реєстрації та проживання заповідача допустила помилку при викладенні адреси заповідального майна. Оскільки номери є тими самими та навіть була збережена їх послідовність, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що спадкодавець прочитавши заповіт свідомо мала на меті розпорядитись квартирою на користь ОСОБА_2 , яка їй фактично не належить.

Отже наведене свідчить про те, що воля спадкодавця, зафіксована у заповіті, була спрямована на її бажання заповідати ОСОБА_2 саме належну їй квартиру, при цьому згідно наявного в матеріалах справи правовстановлюючого документу на квартиру, ОСОБА_5 належала саме квартира АДРЕСА_1 .

На технічний характер вчиненої помилки вказує і той факт, що за матеріалами спадкової справи будь-якої іншої квартири заповідачка у власності не мала.

Також суд першої інстанції вірно врахував, що на АДРЕСА_3 немає і не було будинку із номером АДРЕСА_4 . Натомість на АДРЕСА_3 наявний будинок під номером АДРЕСА_7 .

До того ж опосередковано наявність описки у змісті заповіту підтверджується і тим фактом, що у день складання та посвідчення заповіту державний нотаріус при здійсненні законодавчо визначених дій з оформлення заповіту ОСОБА_5 допустилась і іншої технічної помилки у даті народження заповідачки в Спадковому реєстрі, яка в подальшому була виправлена завідувачем державної нотаріальної контори.

Вказані вище докази у своїй сукупності дають підстави для обґрунтованого висновку про те, що у змісті заповіту, складеному ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 11 лютого 2017 року дійсно наявна технічна помилка (описка), яка полягає у переплутанні номеру квартири з номером будинку, що в свою чергу не може бути підставою для позбавлення позивача за первісним позовом ОСОБА_2 права на отримання у спадок на підставі заповіту належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 .

Отже, установивши, що оскільки наявними у справі письмовими доказами та показами свідків встановлено, що підписуючи заповіті від 11 лютого 2017 року реєстровий №4-86, ОСОБА_5 мала волю саме на заповідання ОСОБА_2 належної їй на праві власності на квартири АДРЕСА_1 , то відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним цього заповіту.

При цьому, як вірно вказано судом, саме по собі зазначення у заповіті номеру квартири АДРЕСА_7 замість вірного номеру належної заповідачу квартири АДРЕСА_8 , а також порушення нотаріусом вимог законодавства щодо порядку внесення виправлення до тексту одного з примірників заповіту, в силу закону не є підставою для визнання заповіту недійсним, а також не дає підстав вважати такий заповіт нікчемним.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що приватний нотаріус Давидова Т.М. не мала законного права за усним зверненням ОСОБА_7 вносити будь-які виправлення в оскаржуваний заповіт, так як вона при посвідченні заповіту діяла, як державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори, тобто вчиняла нотаріальні дії від імені Десятої київської державної нотаріальної контори, а внесла зміни як приватний нотаріус.

Також апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 скаржилась позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 на те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 наполягав на тому, щоб вона оформила на нього заповіт на квартиру, в якій вона мешкає, тому що її племінники не заслуговують на отримання спадщини, оскільки ці обставини не підтвердженні будь-якими доказами.

Що стосується твердження в апеляційній скарзі про те, що покази свідків, які були допитані судом, не ґрунтуються на письмових доказах у справі, то вони є необґрунтованими, оскільки по-перше: покази свідків відповідно до положень ст.76 ЦПК України є належним засобом доказування у справі; по - друге, покази свідків у даній справі ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, не є суперечливими, узгоджуються із наявними у справі доказами, які були досліджені судом у їх сукупності та взаємозв`язку.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду в оскаржуваній часині рішення не впливають та їх не спростовують.

Таким чином рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в часині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Що стосується заявленого ОСОБА_1 в апеляційній скарзі клопотання про постановлення окремої ухвали, якою доручити правоохоронним органам провести перевірку щодо підроблення документу приватним нотаріусом Давидовою Т.М., то воно не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду апеляційної інстанції, яке він може реалізувати у випадку виявлення при вирішенні спору по суті порушення певним органом чи особою вимог законодавства.

Втім, колегія суддів, розглядаючи клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо дій з боку приватного нотаріуса Давидової Т.М. не встановила передбачених законом підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: