Провадження № 22-ц/812/781/23
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 жовтня 2023 року м. Миколаїв

справа № 487/3436/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 червня 2023 року суддею Цурканом Р.С. в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 02 червня 2023 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що є власницею гаражу АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою КП ММБТІ м. Миколаєва. 01 червня 2012 року отримала технічний паспорт на гараж № НОМЕР_1 , сплатила 230,84 грн. за послуги, які надаються за місцем знаходження гаражу та весь час доглядала, володіла та розпоряджалася ним. Мала намір приватизувати земельну ділянку, на якій збудований гараж, проте Миколаївська міська рада відмовляла їй у цьому. Наприкінці 2018 року прийшовши до гаражу, не змогла потрапити до нього, оскільки замки були змінені. Від сусідів по гаражу дізналася, що земельна ділянка під її гаражем приватизована невідомими особами, які самовільно зайняли належний їй гараж. В травні 2020 року дізналася, що власником гаражу АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу № 381 від 02 березня 2020 року є ОСОБА_2 . З приводу незаконного заволодіння її майном позивачка зверталася до правоохоронних органів, проте результату її звернення не мали.

Посилаючись на позбавлення її права власності на майно, ОСОБА_1 просила, з урахуванням доповнень до позовної заяви, стягнути з ОСОБА_2 127 319 грн. вартості гаражу. Крім цього просила стягнути 20 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка виразилася у значному фізичному болю та емоційних і душевних стражданнях.

Відповідачка ОСОБА_2 участі у судових засіданнях не приймала, надіслані на її адресу судові повістки повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, своїх міркувань щодо позову відповідачка не висловила.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване недоведеністю позову, зокрема факту належності позивачці зазначеного гаражу. Також не доведено належності позивачці будівельних матеріалів за вказаною адресою, оскільки згідно даних технічного паспорту гараж є самочинною забудовою. Крім цього не доведено і того, що на даний час гараж належить ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 зазначала, що вона не приховувала того факту, що гараж є самочинною забудовою, але суд не врахував того, що вона є власником будівельних матеріалів, з яких гараж побудований.

Також посилалася на помилковість висновку суду про недоведеність належності гаражу на праві власності відповідачці ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується даними державного реєстру речових прав на майно та їх обмежень.

Крім цього вважала, що суд не вчинив усіх необхідних дій для встановлення фактичних обставин справи та безпідставно відмовив їй у задоволенні клопотання про витребування у відповідачки договору купівлі-продажу для з`ясування того, на якій підставі спірний гараж належав попередньому власнику.

Узагальнені доводи інших учасників

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що, купуючи квартиру у 2020 році, купила у дворі будинку собі гараж у власника ОСОБА_3 . Яке відношення позивачка має до її гаражу чи до якихось будівельних матеріалів, вона не знає.

2.Мотивувальна частина

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки та відповідачку ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 01 червня 2012 року виготовлено технічний паспорт на гараж АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що користувачем гаражу є ОСОБА_1 .

Згідно звіту з незалежної оцінки вартості нерухомого майна індивідуального гаражу АДРЕСА_1 , вартість гаражу станом на 17 березня 2023 року складає 127 319 грн.

Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Літвінчук А.А. надано апеляційному суду копію договору купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1 від 02 березня 2020 року. За вказаним договором ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила спірний гараж.

Позиція апеляційного суду

Звертаючись до суду за захистом порушеного права, ОСОБА_1 на обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що є власницею зазначеного вище гаражу, та як на доказ, посилалася на технічний паспорт, виданий 01 червня 2012 року Миколаївським ММБТІ.

Посилаючись на передбачене частиною першою статті 388 ЦК України право подання віндикаційного позову про витребування майна від добросовісного набувача, позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість матеріальних втрат на будівництво гаражу.

При цьому у заяві про збільшення позовних вимог позивачка зазначала, що на місці спірного гаражу до 2012 року був гараж металевий, в якому її мати ОСОБА_4 зберігала свій автомобіль. У 2012 році вона запропонувала матері збудувати капітальний гараж, що і було зроблено. Гараж будувала мати позивачки за належні позивачці кошти.

З матеріалів справи вбачається, що спір виник з приводу самочинно збудованого майна гаражу АДРЕСА_1 .

Правовідносини щодо самочинного будівництва регулюються статтею 376 ЦК України.

За приписами цієї статті, в редакції, яка була чинна станом на період, на який вказує позивачка як на період, коли вона набула право власності на майно (червень 2012 року), житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі, під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, системний аналіз вищевказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що самочинно побудована споруда (будівля) на чужій земельній ділянці не є об`єктом права власності, і особа, яка самочинно збудувала будь-який об`єкт без виділення земельної ділянки для цієї мети, не набуває права власності на такий об`єкт.

Отже, доводи позивачки про те, що вона у 2012 році набула право власності на спірний гараж, який був самочинно збудований за її кошти на належній громаді міста земельній ділянці, не ґрунтуються на законі.

Не передбачає підстав для стягнення матеріальних витрат на будівництво гаражу і стаття 388 ЦК України, на яку посилається позивачка.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний гараж зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 02 березня 2020 року.

Договір купівлі продажу гаражу укладений між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем, та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області.

У передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу ніким не оскаржений.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Таким чином, позивачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів права власності на спірний гараж чи на будівельні матеріали, використані для його будівництва.

Згідно частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, на задоволення клопотання представника позивача витребувано договір купівлі-продажу, за яким відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на нього. Жодних доказів, які піддавали б сумніву вказаний правочин, представник позивачки не надав. Як не надав і інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Отже, за вказаних обставин, передбачених законом підстав для відшкодування відповідачкою ОСОБА_2 вартості матеріальних втрат, які підлягали б відшкодуванню позивачці ОСОБА_1 на підставі статей 376, 388 чи 1166 ЦК України, у справі що переглядається, не встановлено.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Проте, оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню витрати апелянта за подання апеляційної скарги відносяться за його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 09 жовтня 2023 року