Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 359/2757/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13392/2023
Головуючий у суді першої інстанції С. С. Чирка
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
04 жовтня 2023 року місто Київ

Справа № 359/2757/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року, ухваленеу складі судді Чирки С.С., в приміщенні Бориспільського міськрайонного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської областіз позовом до ОСОБА_2 про розрівняння шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.08.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України між сторонами зареєстровано шлюб, актовий запис № 2034. Від шлюбу сторони дітей не мають. Позивач вказує, що протягом останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо, мають діаметрально різні погляди на шлюб та сім`ю. Позивач не бажає жити однією сім`єю та відновлювати відносини з відповідачем, примирення не бажає, подальше існування шлюбу вважає таким, що порушуватиме його права та інтереси. Позивач вказав, що відповідач проживає на території України за місцем своєї реєстрації, а якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19.08.2009 Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України, актовий запис № 2034 розірвано. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно розглянув справу, не врахувавши, що сторони у справі є громадянами Великої Британії та постійно проживають на території Великої Британії. Звернувшись до суду України із даним позовом позивач ввів суд в оману, зазначивши місце проживанн відповідача АДРЕСА_1 , де позивач проживала до реєстрації шлюбу і виїзду за кордон у 2010 році. Також вказала, що судом не враховано, що вона є громадянкою Великої Британії з 2013 року, а тому усі правові питання щодо розірвання шлюбу та поділу майна порушені нею за місцем постійного проживання за кордоном. Суд не врахував при вирішенні спору, що у даних правовідносинах до застосування підлягає право Англії та у своєму рішенні не навів мотиви не застосування Закону України «Про міжнародне публічне право». Суд не надав жодної оцінки доказам, що міститься у матеріалах справи, щодо непідсудності справи Бориспільському міськрайонному суду Київської областіта не навів підстав відхилення таких доказів. Зокрема апелянт вказує на те, що дійшовши висновку про те, що вона є громадянкою України, а позивач є громадянином Великої Британії, суд першої інстанції повинен був направити справу до Верховного Суду для визначення підсудності справи, відповідно до вимог ЦПК України, чого судом першої інстанції зроблено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивачем зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не може бути скасовано, з підстав викладених у апеляційній скарзі, яка є безпідставно поданою. Позивач вважає, що судом першої інстанці не було порушено правил підсудності, оскільки відповідач є громадянкою України, від громадянства України у визначеному законом порядку ОСОБА_2 не відмовлялася, а її місце проживання зареєстроване в Україні.

У відповіді на відзив позивача стороною відповідача заперечено факт наявності у відповідача громадянства України з посиланням на докази, наявні у матералах справи та зазначено про постийне місце проживання ОСОБА_2 у Великій Брітанії.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. У відзиві на апеляційну скаргу просили апеляційний суд розглянути справи без участі позивача та його представника.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частовому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 19.08.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї Міністерства юстиції України був зареєстрований шлюб, актовий запис № 2034. Прізвище після державної реєстрації шлюбу у подружжя ОСОБА_2 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 07.06.2022, виданим повторно.

У свідоцтві вказано, що ОСОБА_1 є підданим Великобританії. ОСОБА_2 є громадянкою України.

Як зазначає у своєму відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , вона з 2010 року проживає на території Англії та з 2013 року отримала громадянство Великої Британії. Вказала, що вона постійно проживає на території Великої Британії, де подала до суду позовну заяву про розрівння шлюбу, яка зареєстрована 11.05.2023, номер судової справи 1661-4039-4126-9957. А тому відповідач вважає наявними підстави для закриття провадження у цій справі, оскільки до даних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про міжнародне приватне право» та законодавство Великої Британії, оскільки вона та її чоловік є громадянами Великої Британії.

Так, частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Вирішуючи питання про підсудність справ з іноземним елементом, суди України відповідно до вимог статей 2, 497 ЦПК України повинні керуватися нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» та нормами відповідних міжнародних договорів.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Разом з тим, частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини другої статті 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Встановленим є те, що у сторін від шлюбу немає малолітніх або неповнолітніх дітей. Домовленості між подружжям щодо розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них немає.

Із матеріалів справи вбачається, що місцем реєстрації ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2. Вказана адреса зазначена позивачем у позовній заяві. Відомостей щодо проживання на території України позивач не вказував.

У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у визначеному законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з реєстраційної служби Бориспільської міської ради (а.с.22).

У позові позивач вказує на те, що відповідач постійно проживає на території України.

При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на те, що вона з 2010 року проживає на території Великої Британії та у 2013 році отримала громадянство цієї країни, на підтвердження чого надала у розпорядження суду паспорт підданого Великої Британії (а.с.31,33).

Також відповідач вказала, що не повідомляє відповідачу свою адресу проживання у Англії, оскільки у вересні 2022 року суд у Йорку видав наказ про недоторканість, переслідування та насилля, відповідно до якого позивачу забороняється будь - яке спілкування з відповідачем, застосування або погрожування насильством.

З урахуванням зазначеного просила суд першої інстанції закрити провадження у справі. У апеляційній скарзі ОСОБА_2 також вказує на те, що є громадянкою Великої Британії та постійно з 2010 року проживає на території цієї країни.

Ураховуючи зазначене для вирішення данного спору суд апеляційної інстанції вважає за необхідне з`ясувати питання щодо дотримання позивачем правил підсудності.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про громадянство України» громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Одним із принципів законодавства України про громадянство є принцип єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням (с. 18 Закону України «Про громадянство України»).

Приписами статті 19 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Для виходу з громадянства України необхідно подати заяву про вихід з громадянства України до відповідної консульської установи якщо особа набула громадянство іншої держави.

Статтею 20 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Отже, з наведеного вбачається, що відповідач у справі ОСОБА_2 хоча і отримала у 2013 році громадянство Великої Британії, проте у визначеноному законом порядку не відмовливалася від громадянства України. А тому з урахуванням положень ст. 20 Закону України «Про громадянство України» до припинення громадянства України ОСОБА_2 користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Встановивши, що відповідач є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання в Україні, проте постійно проживає за межами України, та ураховуючи те, що матеріали справи не містять відомості про вихід позивача з громадянства України, його втрату або інші підстави для припинення нею громадянства України, суд апеляційної інстанції вважає, що у цьому випадку підлягає застосуванню законодавство України.

Статтею 29 ЦПК України встановлено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Таким чином не зважаючи на те, що місцем реєстрації ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , проте після реєстрації шлюбу з іноземцем вона з 2010 року постійно проживає на території Великої Британії, підсудність справи про розірвання шлюбу між іноземцем і громадянкою України, які постійно проживаюь за межами України підлягало визначенню Верховним Судом.

Доказів повернення ОСОБА_2 на територію України та її проживання у даний час в Україні позивачем не доведено та є лише його припущеннями.

Європейський суд з прав людини у справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, рішення від 21 жовтня 2010 року, пункт 47) вказував, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справах «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» (), заява № 55782/00, п. 36, ECHR 2002-VIII; «Гору проти Греції» (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява № 21845/03, п. 27, від 22 червня 2006 року; «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), зава № 61655/00, п. 24, від 31 травня 2007 року, та «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia) [ВП], заява № 55707/00, п. 99, ECHR 2009-...).

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції допустив однобічність у дослідженні доказів і не перевірив усіх обставин, на які посилалися відповідач та її представник в обґрунтування своїх вимог і заперечень щодо непідсудності справи Бориспільському міськрайонному суду Київської області, та не надав мотивування доводам відповідача у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно вимог ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням права територіальної юрисдикції (підсудності). Судом першої інстанції порушено право територіальної юрисдикції (підсудності), але Київський апеляційний суд позбавлений можливості направити справу за встановленою законом підсудністю, оскільки зазначене питання віднесено до компетенції Верховного Суду.

Оскільки питання щодо підсудності даної справи Верховним Судом визначено не було, відповідно дана справа не підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства саме до вирішення Верховним Судом питання щодо її підсудності.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування та закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 377 ЦПК України.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду із закриттям провадження у справі, та частково задоволено апеляційну скаргу, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги до суду у розмірі 1 610,00 грн.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 377, 378, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 610 (одна тисяча шістсот десять) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 11 жовтня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна