Справа №706/1092/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Годік Л.С.

при секретарі судового засідання Бурлаки А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умань цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Задояного Юрія Вікторовича до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Задояний Ю.В. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Вимоги позову обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 .

Після смерті батька відкрилась спадщина, яка серед іншого складається з житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

На час смерті батька позивач проживав разом з ним і був прописаний у вищеозначеному будинку, а відтак таким, що прийняв спадщину. Окрім нього спадкоємцем першої черги є його мама ОСОБА_4 (первісний відповідач у справі).

Після смерті батька державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №37 за 2002 рік.

Згідно ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1, 2 ст.549 ЦК УРСР).

В липні 2019 року позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки-роз`яснення, наданої державним нотаріусом, слідує, що 01 лютого 2002 року первісний відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь житловий будинок по АДРЕСА_1 у зв?язку з чим нотаріус рекомендує вирішити це питання добровільно, або ж в судовому порядку.

Первісний відповідач позбавлена дієздатності згідно рішення суду. Її опікуном є ОСОБА_2 , який заперечує проти добровільного перерозподілу спадщини, враховуючи зазначене виникла необхідність у захисті права власності на спадщину шляхом звернення до суду.

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3 .

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи від позивача наявна заява в якій він просить суд проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність його представника.

Відповідач в судове засідання не з`явився, попередньо подав на адресу суду Відзив на позовну заяву в якому зазначив, що ОСОБА_1 надав завідомо неправдиві дані про реєстрацію місця проживання в буд. АДРЕСА_1 на час смерті спадкодавця. Фактично на ім`я ОСОБА_4 мався інший будинок в АДРЕСА_1 , який їй дістався після смерті її батьків. Разом з цим будинком, на підставі дозвільних документів від 1979 р., був збудований житловий будинок з визначенням адреси АДРЕСА_1 визначена з маленької літери, а в паспорті ОСОБА_1 ця літера позначена як "Б" з великої літери, що вказує на її дописку в паспорті. Житловий будинок в АДРЕСА_1 збудований подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які перебували в зареєстрованому шлюбі, на підставі дозвільних документів на ім`я ОСОБА_3 . Отже, ОСОБА_4 мала право на 1/2 будинку після смерті ОСОБА_3 , як дружина, а спадщина відкрилась фактично лише на 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами. Юридично ОСОБА_4 мала отримати два свідоцтва про право власності на житловий будинок: на 1/2 як дружина, на 1/2 в порядку спадкування. Але спадщини ніхто крім неї не прийняв. Тому для спрощення процедури вона отримала одне свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.02.2002 р., в яке включено 100% житлового будинку з надвірними спорудами. Таким чином, навіть якби ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , то мав право претендувати лише на 1/4 частину житлового будинку. Проте спадщини ОСОБА_1 не прийняв, тому в даний час, уникаючи обов`язків сина по догляду за хворою матір`ю ОСОБА_4 , яка потребує стороннього догляду, намагається заволодіти належним їй майном. ОСОБА_1 знав про наявність свідоцтва про право на спадщину на законом від 01.02.2002 р. на ім?я ОСОБА_4 з часу його отримання, але не спорював. Більш того використовуючи хворобливий стан матері ОСОБА_4 , він керував її діями. Так, він схилив матір передати належний їй в порядку спадкування житловий будинок по АДРЕСА_1 його сину ОСОБА_5 під приводом, що син молодий, йому потрібне житло. Але добившись передачі будинку у власність сина, відразу продали будинок разом з присадибною земельною ділянкою. Знаючи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 фактично збудований його - відповідача, батьком, що він є та має право на спадщину на випадок смерті ОСОБА_4 , позивач, керуючи матір`ю, схилив її до оформлення договору довічного утримання, згідно якого цей будинок був переданий у власність другому сину позивача ОСОБА_6 . Проте, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_6 стороннього догляду за матір`ю не забезпечили. Він змушений був в 2015 році приїздити з іншої місцевості, залишити роботу, житло та забезпечити сторонній догляд за матір`ю. В 2016 році він оспорив разом з матір`ю законність договору довічного утримання, рішенням Христинівського районного суду позовні вимоги було задоволено. ОСОБА_1 , знаючи про існування інституту позовної давності, впродовж 3-х років не оспорював свідоцтва про право на спадщину на 100 % домоволодіння на ім`я ОСОБА_4 ОСОБА_1 знає, що відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Просить в позові відмовити за безпідставністю вимог та за пропуском строку позовної давності.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суддя встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Христинівка Черкаської обл. помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 28.04.2001 р. (а.с.8-зворотний бік).

З 26.07.1968 р. ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.138).

Згідно Договору від 14.09.1978 р. ОСОБА_3 було надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.139-140).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 16.12.1983 р., батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.105-зворотний бік).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 15.10.1958 р., батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були ОСОБА_8 та ОСОБА_4 (а.с.105-зворотний бік).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2002 р. № 268 спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його дружина ОСОБА_4 , яка успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.142-зворотний бік).

Згідно спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 , наданої суду державним нотаріусом Христинівської державної нотаріальної контори Євич І.П., заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори подала лише дружина ОСОБА_4 (а.с.136-143).

Позивач знав про існування свідоцтва про право на спадщину, виданого лише на його матір, однак до нотаріальної контори не звертався по питанню перерозподілу спадщини, а звернувся лише у 2019 році, про що свідчить Довідка-роз`яснення державного нотаріуса Христинівської державної нотаріальної контори № 879/02-14 від 04.07.2019 р. (а.с.8).

Крім того, твердження позивача про його реєстрацію та проживання з батьком на момент його смерті спростовується відомостями з Управління державної міграційної служби України в Черкаській області від 03.05.2017 р. № 08/8648, де зазначено, що ОСОБА_1 був зареєстрований по АДРЕСА_1 - 22.01.2019 р. (а.с.128-131).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла (а.с.61). Її правонаступником та спадкоємцем (окрім позивача) є відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , а саме: визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3 , слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таку заяву було подано відповідачем.

Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що позивач не надав достатніх доказів про звернення до суду в межах строку позовної давності, та не надав доказів про наявність поважних причин пропуску такого строку. Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7, 11-13, 17-18, 141, 211, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Задояного Юрія Вікторовича до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення

Суддя: Л. С. Годік