Справа № 368/1080/22
Рішення

Іменем України

"28" лютого 2023 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

Головуючий суддя Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання Токовенко Н.О.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, суд, -

В С Т А Н О В И В :

28.10.2022 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, в якій позивач просила суд винести рішення, на підставі якого:

- Зняти арешт та заборону на відчуження майна ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме автомобіль марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , що були накладені постановою державного виконавця від 19.10.2012 р. у виконавчому провадженні ВП 28049325.

Позивачка ОСОБА_1 свої позовні вимоги в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовувала наступними обставинами та нормами права:

- ОСОБА_1 (далі-Позивач) є власником автомобіля марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

На даний час маючи зареєстроване право власності на автомобіль Позивач звернулась до Сервісного центру МВС України для зняття його з реєстрації та укладання договору відчуження автомобіля.

Проте, як повідомили в Сервісному центрі МВС України, Позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації автомобіля, укладанні договору відчуження автомобіля та проведення реєстраційних дій щодо перереєстрації права власності, оскільки на автомобіль марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 накладено арешт.

Зокрема, Кагарлицький відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області в своєму листі Відповідачу повідомив, що згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження в період з 04.08.2012 р. по 24.12.2012 р. на виконанні у відділі перебувала постанова № 3-358/11 від 03.06.2011 р. Кагарлицького районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу (ВП 28049325).

04.08.2012 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

19.10.2012 р. було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

20.12.2011 р. винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: MITSUBISHI CARIZMA, д.н.з. НОМЕР_3 .

24.12.2012 р. на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час здійснення виконавчих дій, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

В подальшому матеріали виконавчого провадження були знищені, оскільки строк зберігання становить 3 роки. Тому, на даний час державний виконавець не може винести постанову про скасування заборони на відчуження та зняття арешту.

Позивач зверталась до Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із вимогою про зняття арешту майна. У відповідь на своє звернення Позивач у Кагарлицькому районному відділі ДВС повідомили, що на даний час державний виконавець не може винести постанову про зняття арешту з майна, оскільки виконавче провадження не перебуває в провадженні державного виконавця та на даний час воно знищене.

Також, відділом виконавчої служби було повідомлено, що станом на 21.04.2022 р. Будь - які виконавчі документи відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі відсутні.

Відсутність на даний час виконавчих проваджень щодо Позивача та заборгованості підтверджується інформацію із Автоматизованої системи виконавчого провадження.

У зв`язку з чим Позивачу рекомендували звернутись до суду із заявою про зняття арешту з автомобіля.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм, майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України Позивач як власник майна має права безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю, таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власний, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в розпорядженні майном та зняття арешту.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжим заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, - знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржники, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяж`сння такого майна.

Проте, під час закінчення виконавчого провадження ВП 28049325 державним виконавцем не було знято арешт з майна Позивача накладений постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 19.10.2012 р.

Як було зазначено вище станом на даний час згідно Автоматизованої системи виконавчих проваджень відносно Позивача будь-які виконавчі провадження про стягнення будь - якої заборгованості відсутні.

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наявність накладеного арешту на автомобіль та оголошення заборони на його відчуження, порушує право власності Позивача на її майно, а саме право безперешкодного володіння та розпорядження вказаним майном.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 40, 50, 59 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4. 174. 175 Цивільного процесуального кодексу України, - позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого задовольнити позовні вимоги, які містяться в прохальній частині позовної заяви.

28.10.2022 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно справа № 368/1080/22, провадження № 2/368/484/22.

07.11.2022 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження, прийнято процесуальне рішення про проведення слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 15 год. 00 хв. 22.11.2022 року.

22.11.2022 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 12 год. 00 хв. 04.01.2023 року в зв`язку з неявкою учасників процесу.

В піготовче судове засідання, яке відбулося 04.01.2023 року, позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, проте, - з`явився її представник, - адвокат Клапчук Ф.П.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 04.01.2023 року, представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Клапчук Ф.П. позов підтримав, просив провести підготовче судове засідання без участі представника відповідача, по рузельтатах підготовчого судового засідання просив винести ухвалу про закриття підготовчого судового провадження та призначити справу до основного судового слухання по суті поданої позовної заяви.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 04.01.2023 року, представник відповідача, - Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), - не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи.

04.01.2023 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання без участі позивача та представника відповідача, лише за участі представника позивача, та на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено процесуальну ухвалу (без видалення до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначено справу до основного судового розгляду на 09 год. 00 хв. 26.01.2023 року.

26.01.2023 року слухання справи було відкладено на 15 год. 00 хв. 28.02.2023 року в зв`язку з неявкою сторін по справі.

В судове засідання, яке відбулося 28.02.2023 року позивач ОСОБА_1 , та її представник, - адвокат Клапчук Ф.П., - не з`явилися, проте, - на адресу суду надійшла письмова заява представника позивача, - адвоката Клапчука Ф.П., в якій він просить суд слухати справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсмязі та просить їх задовольнити.

В судове засідання, яке відбулося 28.02.2023 року, представник відповідача, - Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), - не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи, проте, - на адресу суду надійшла письмова заява клопотання представника відповідача, в якій представник відповідача просить слухати справу без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви задовольнити, - шляхом винесення рішення, як окремого процесуального документу, з постановленням в нарадчій кімнаті, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права:

- ОСОБА_1 (далі-Позивач) є власником автомобіля марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .

На даний час маючи зареєстроване право власності на автомобіль Позивач звернулась до Сервісного центру МВС України для зняття його з реєстрації та укладання договору відчуження автомобіля.

Проте, як повідомили в Сервісному центрі МВС України, Позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації автомобіля, укладанні договору відчуження автомобіля та проведення реєстраційних дій щодо перереєстрації права власності, оскільки на автомобіль марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , - накладено арешт.

Зокрема, Кагарлицький відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області в своєму листі Відповідачу повідомив, що згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження в період з 04.08.2012 р. по 24.12.2012 р. на виконанні у відділі перебувала постанова № 3-358/11 від 03.06.2011 р. Кагарлицького районного суду Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу (ВП 28049325).

04.08.2012 р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

19.10.2012 р. було винесено постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження.

20.12.2011 р. винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: MITSUBISHI CARIZMA, д.н.з. НОМЕР_3 .

24.12.2012 р. на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час здійснення виконавчих дій, винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

В подальшому матеріали виконавчого провадження були знищені, оскільки строк зберігання становить 3 роки.

Відповідно, - на даний час державний виконавець не може винести постанову про скасування заборони на відчуження та зняття арешту.

Позивач зверталась до Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із вимогою про зняття арешту майна. У відповідь на своє звернення Позивач у Кагарлицькому районному відділі ДВС повідомили, що на даний час державний виконавець не може винести постанову про зняття арешту з майна, оскільки виконавче провадження не перебуває в провадженні державного виконавця та на даний час воно знищене.

Також, відділом виконавчої служби було повідомлено, що станом на 21.04.2022 р. Будь - які виконавчі документи відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі відсутні.

Відсутність на даний час виконавчих проваджень щодо Позивача та заборгованості, - підтверджується інформацію із Автоматизованої системи виконавчого провадження.

У зв`язку з чим Позивачка звернулася до суду із заявою про зняття арешту з автомобіля.

Отже, - право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України яка визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності за винятком обмежень, установлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта, Конвенції, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що Грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (є різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до п. 1 керівних роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до частини 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини,

За таких обставин, дана цивільна справа підсудна Кагарлицькому районному суді Київської області за місцезнаходження майна, щодо якого заявляється вимога про зняття арешту.

Таким чином, на даний час на належне Позивачці майно безпідставно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю.

Отже, на думку суду, - наявність накладеного арешту на майно Позивачки порушує право власності Позивачів на власне майно а саме, - право безперешкодного володіння та розпорядження таким майном, а тому таке право позивачки повинне бути поновлене на підставі наступних норм права.

Норми міжнародного права.

Статтею І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту».

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, - є цивільне судочинство.

Слід зазначити, що даний спір лежить як в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, так і норм галузевого права, норм ЦК України.

Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

- Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури.

Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно правового регулювання в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють.

Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України.

Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній свідомості та загалом у суспільному житті. Держава зобов`язана забезпечити такий правопорядок шляхом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності.

Відповідно, ст. 41 Конституції України на політичному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, громадянського суспільства.

Ці конституційні положення створили фундаментальне підгрунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України.

Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина.

Наявність таких механізмів одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду.

Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо.

Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини.

Норми ЦК України.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України Позивач, як власник майна, має права безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю, таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагать усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в розпорядженні майном та зняття арешту.

Норми галузевого права, що регулюють діяльність органів ДВС України.

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діє на час подачі позову) у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно із ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

- отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок борленика має спеціальний режим використання та або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

- надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

- отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

- відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного в частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

- отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову,

- погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

- отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

У всіх інших випадках арешт можсе бути знятий за рішенням суду (ч. 5. ст. 59 «Про виконавче провадження»).

Отже, системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що в подібному випадку державний виконавець забезпечує безпосереднє зняття арешту з майна за своєю постановою, яка приймається па підставі відповідного рішення суду, про що зазначено у ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладені фактичні обставини справи та норми права слід відновити безпірне право власності позивачки ОСОБА_1 шляхом винесення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Ст. І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР, Стаття 8 Загальної декларації прав людини, ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст. 8, 21, 22, 24, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 316, 317 319, 321, 325, 328, 347, 386 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з нерухомого майна, - задовольнити.

Зняти арешт та заборону на відчуження майна фізичної особи, - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки село Слобода Кагарлицького району Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_4 , виданий 17 січня 2007 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_1 ), а саме, - автомобіль марки MITSUBISHI CARIZMA, 1997 року випуску, кузов VIN НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , що був накладений постановою державного виконавця від 19.10.2012 р. у виконавчому провадженні ВП 28049325.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: О.В. Закаблук