Постанова

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 331/6035/21

провадження № 61-6203св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», правонаступником якого

є Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2022 року

у складі судді Антоненка М. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі -

АТ «Сенс Банк»), про визнання іпотеки припиненою.

Позов мотивований тим, що 14 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 08П077-ВКЛ, за умовами якого вона отримала кредит

у сумі 58 000,00 дол. США.

14 квітня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір

№ 08П077-І, згідно з яким ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 08П077-ВКЛ передала в іпотеку нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на судові рішення у справах № 331/7216/16-ц, № 331/2385/18,

№ 331/3343/19 та на статті 593, 598 ЦК України, Закон України «Про іпотеку», ОСОБА_1 вказувала, що іпотека як похідне зобов`язання, встановлена договором іпотеки № 08П077-І є припиненою 20 вересня 2010 року через припинення основного зобов`язання, що встановлено судовими рішеннями

у вказаних справах.

Крім того, зазначала, що відповідно до пункту 6.3 іпотечного договору

№ 08П077-I він діє до припинення основного зобов`язання. У пункті 1.1.1 кредитного договору від 14 квітня 2008 року № 08П077-ВКЛ зазначено, що кінцевим терміном погашення заборгованості є 13 серпня 2018 року. Заявляла про сплив трирічного строку позовної давності та вважала, що будь-які вимоги відповідача є також неможливі.

ОСОБА_1 просила визнати припиненим договір іпотеки від 14 квітня 2008 року № 08П077-І, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку від 16 квітня 2008 року № 32189738. Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження від 14 квітня 2008 року № 32189621.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2023 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано припиненою іпотеку, встановлену щодо об`єкта нерухомості - нежитлового приміщення № 42 за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 14 квітня 2008 року № 08П077-І, укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 1115 від 14 квітня

2008 року, видавник - приватний нотаріус Туріченко О. М.

Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку від 16 квітня 2008 року № 32189738 щодо об`єкта нерухомості - нежитлового приміщення № 42 за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер іпотеки 7032824, зареєстрований 16 квітня 2008 року щодо об`єкта нерухомості - нежитлового приміщення № 42 за адресою:

АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за № 1115 14 квітня 2008 року, виданого приватним нотаріусом Туріченко О. М.

Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження від 14 квітня 2008 року № 32189621, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження № 7010350, зареєстроване 14 квітня 2008 року щодо об`єкта нерухомості - нежитлового приміщення

№ 42 за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за № 1115 14 квітня 2008 року, виданого приватним нотаріусом Туріченко О. М.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що іпотека, встановлена договором іпотеки № 08П077-І є припиненою через припинення основного зобов`язання. Таким чином, основне зобов`язання, а разом з ним і іпотека, припинилися 20 вересня 2010 року.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 квітня 2023 року АТ «Сенс Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду

м. Запоріжжя від 06 жовтня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2023 рокуі ухвалити нове рішення, яким

в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі, на яку послався суд першої інстанції, підстави для припинення кредитних правовідносин та зобов?язань за договором кредиту не розглядались, суд їх не оцінював та не встановлював. Предметом розгляду було стягнення заборгованості. Підставою для відмови

в задоволенні позову був пропуск строку позовної давності, факт виконання зобов?язання суд не досліджував. Суди попередніх інстанцій не врахували, що зобов?язання за договором не виконано, кредит не повернено, сплив строків позовної давності не є підставою для припинення кредитних зобов?язань та забезпечувального зобов?язання. Заявник указує, що ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов?язання не визнає.

Аргументи інших учасників справи

01 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Черкашин І. І. подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

31 липня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

14 квітня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого

є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала кредит у розмірі 58 000,00 дол. США зі сплатою 14,00 % річних та комісій.

14 квітня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно загальною площею 29,3 кв. м за адресою:

АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року (справа № 331/7216/16-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 липня 2017 року, у задоволенні позову

ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення судів у справі № 331/7216/16-ц мотивовані тим, що банк пропустив строк позовної давності щодо всієї заборгованості, про застосування якого просила відповідачка, оскільки останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 21 червня 2010 року, а тому відповідно до пункту 4.4 цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 90 днів після сплати боржником останнього платежу, тобто 20 вересня 2010 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2019 року (справа № 331/2385/18-ц) позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 % річних на основну прострочену заборгованість за період з 15 грудня 2014 року до

14 грудня 2017 року у розмірі 3 790,86 дол. США, що еквівалентно

103 907,50 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції у справі № 331/2385/18-ц мотивоване тим, що нарахування банком відсотків і пені після закінчення строку кредитування та припинення кредитних відносин не ґрунтується на вимогах закону. Проте

відповідно до статті 625 ЦК України кредитор має право на отримання 3 % річних за невиконання кредитних зобов`язань, нарахованих на суму основної заборгованості, в межах строків позовної давності.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2019 року у частині відмови

в задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими станом на 03 жовтня 2016 року, та в частині задоволення позову про стягнення 3 % річних на основну прострочену заборгованість скасовано. Провадження у справі за вимогами про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими станом на 03 жовтня 2016 року, закрито.

У задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь

АТ «Укрсоцбанк» 3 790, 86 дол. США як 3 % річних на основну прострочену заборгованість відмовлено. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

Постанова апеляційного суду у справі № 331/2385/18-ц мотивована тим, що, відмовляючи банку у стягненні з позичальника заборгованості за відсотками, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування позивачем на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України передбачених договором процентів і пені до повного погашення заборгованості за кредитом є неправомірним.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2017 року банку відмовлено в задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості за спірним договором, у тому числі і за відсотками, нарахованими станом на 03 жовтня 2016 року, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України унеможливлює повторний розгляд вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 15 грудня 2014 року до 03 жовтня 2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2020 року (справа № 331/3343/19-ц), залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року та постановою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47558808 від 01 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченко Ю. О. Скасовано запис про право власності № 32189309 на нежитлове приміщення за адресою:

АДРЕСА_1 , за ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради Запорізької області Зінченком Ю. О. на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 01 липня 2019 року № 47558808.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення судів у справі № 331/3343/19-ц мотивовані тим, що банк, реєструючи за собою право власності на спірне майно, не дотримався Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та статті 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки не надав належних та допустимих доказів, які підтверджували б відомості про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги від іпотекодержателя про намір задовольнити свої вимоги шляхом переходу до банку права власності на предмет іпотеки. Крім того, оцінка майна предмета іпотеки на момент переходу права власності (станом на 26 червня 2019 року) не проводилась.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , з посиланням на вказані фактичні обставини справи, вказувала, що іпотека як похідне зобов`язання, встановлена договором іпотеки від 14 квітня 2008 року № 08П077-І,

є припиненою з 20 вересня 2010 року через припинення основного зобов`язання, що встановлено судовими рішеннями у вказаних справах.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Надаючи оцінку правовідносинам сторін, які виникли у справі, що переглядається, Верховний Суд враховує таке.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії,

а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з нормаю статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови

у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку

з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так

і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання, і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Відповідно до норм статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша

статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку», відповідно до частини першої якої іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору

є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом, тобто припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного

у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), у ЦК України та в Законі України «Про іпотеку» немає такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відхилила довід позивачки про відсутність у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 18 жовтня

2021 року у справі № 331/133/19 (провадження № 61-11009св21).

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Отже, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що іпотека, встановлена договором іпотеки від 14 квітня 2008 року

№ 08П077-І, є припиненою через припинення основного зобов`язання, що встановлено судовими рішеннями у справі № 331/7216/16-ц, оскільки сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України

у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Понесені АТ «Сенс Банк» у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанції судові витрати у розмірі 4 540,00 грн підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк».

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2023 рокускасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», про визнання іпотеки припиненою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 4 540,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанцій.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2022 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 12 квітня 2023 рокувтрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов