УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня2023 року

м. Київ

справа № 127/17566/21

провадження № 61-11913ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В., (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 20 грудня 2022 року відмовив у задоволенні позову.

Вінницький апеляційний суд постановою від 22 березня 2023 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2022 року скасував, ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнав за ОСОБА_3 право власності на 9/20 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,2 м2, залишивши у власності ОСОБА_1 11/20 частки у праві власності на вказану квартиру. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4 500,00 грн сплаченого судового збору під час звернення до суду першої інстанції, 6 300,00 грн судового збору, сплаченого у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції, на користь держави - 500,00 грн недоплаченого судового збору у зв`язку з оскарженням ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Стягнув з ОСОБА_3 у дохід держави 50,00 грн судового збору, недоплаченого у зв`язку з оскарженням ним в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

У серпні 2023 року представник ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року № 303/6365/17, від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/8921/20, від 10 лютого 2023 року у справі № 640/20580/20, від 22 березня 2023 року у справі № 603/761/19, від 23 березня 2023 року у справі № 686/1404/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 211/159/14-ц, від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19, від 05 липня 2023 року у справі № 932/6311/21.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що доказами в матеріалах справи підтверджено остаточний розрахунок ОСОБА_1 за двокімнатну квартиру у 2006 році, тобто в період шлюбу, а попередній пайовий внесок зроблений у 1992 році. Суд визнав недоведеними факти використання особистих коштів відповідачки на погашення заборгованості за спірну квартиру, зокрема, внаслідок продажу приватизаційного сертифіката, оскільки сума вартості була значно менша за вартість спірної квартири. Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що початок відліку строку позовної давності обчислював з моменту ухвалення Верховним Судом остаточного судового рішення у справі № 128/3260/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку незавершеного будівництва, в межах якої ОСОБА_3 звертався з позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме спірної квартири, яке є предметом спірних правовідносин у справі № 127/17566/21, проте суд першої інстанції відмовив у прийнятті позову, виходячи з того, що предметом спору є об`єкт іншого нерухомого майна.

Щодо матеріальної позовної вимоги про поділ майна подружжя слід зазначити таке.

Відповідно до вимог частин другої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, згідно з загальним порядком суди попередніх інстанцій мають встановити правовий режим спірного майна, поділ якого вимагає один з учасників шлюбу, а саме: ким та за яких обставин було набуте право власності на спірне майно, а також з`ясувати момент набуття права власності за умови поділу нерухомого майна.

У спірних правовідносинах предметом поділу стала квартира, остаточний розрахунок за придбання у власність якої відповідно до встановлених судом апеляційної інстанції обставин датується 2006 роком.

Водночас, особливістю спірних правовідносин є те, що процедура набуття у власність спірної квартири була розпочата ОСОБА_1 до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_3 шляхом сплати пайових внесків за квартиру.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до вимог частини другої статті 331 ЦК України в редакції, чинній на час здійснення остаточного розрахунку за придбання у власність квартири, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 23 листопада 1993 року.

Станом на час укладення шлюбу суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 була внесена у список на заселення однокімнатної квартири у кооперативному житловому будинку на АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 була проінформована про необхідність внести перший пайовий внесок у сумі 101 900,00 карбованців. Із наявних в матеріалах справи квитанцій суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 здійснила сплату вступного внеску у розмірі 1 000,00 карбованців та пайового внеску у розмірі 34 000,00 карбованців. Встановивши сплату ОСОБА_1 процентів банку, погашення кредиту у розмірі 145 000,00 карбованців та визначення вартості однокімнатної квартири у розмірі 339 665,00 карбованців, пайового внеску у розмірі 101 900,00 карбованців та кредиту у розмірі 237 765,00 карбованців суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що до укладення шлюбу ОСОБА_1 не погасила у повному обсязі пайові внески вартості однокімнатної квартири, а значить і не набула право власності на цю квартиру відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про власність».

Крім того, апеляційний суд встановив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 внаслідок взаємної згоди з іншим членом кооперативу ОСОБА_4 обміняла однокімнатну квартиру на двокімнатну, ордер на вселення з сім`єю в яку отримала в 1995 році. Доказами в матеріалах справи не доведено сплату ОСОБА_1 заборгованості ОСОБА_4 перед ОЖБК за двокімнатну квартиру у сумі 405 934,00 карбованців у частині періоду здійснення такої сплати.

Натомість суд апеляційної інстанції на підставі матеріалів справи встановив, що останні розрахунки по пайових внесках за спірну двокімнатну квартиру здійснювалися у 2006 році.

Стаття 15 Закону України «Про власність» станом на час вчинення останніх розрахунків зберігала свою чинність, а отже однією з підстав набуття у власність квартири є повне погашення особою пайових внесків за надану в користування квартиру.

Іншою підставою для виникнення права власності на спірну квартиру є час вчинення державної реєстрації речових прав на спірну квартиру.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що власником спірної квартири ОСОБА_1 стала відповідно до рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11 грудня 2006 року № 3063, про що 22 грудня 2006 року відповідачці було видане свідоцтво про право власності.

Водночас суд апеляційної інстанції вказав на те, що відповідачка ОСОБА_1 не надала доказів на спростування вищевказаних обставин та наявних у справі доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

За таких обставин суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши загальну концепцію спільного сумісного майна подружжя, дійшов обґрунтованого висновку про набуття права власності на спірну квартиру в період шлюбу.

Не заслуговують на увагу заявниці на неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19, оскільки викладений у цій постанові правовий висновок не є релевантним до спірних правовідносин. У цій справі суд касаційної інстанції, переглядаючи судові рішення судів попередніх інстанцій, скасував судові рішення в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі гаража в автокооперативі «ЧАС», виходячи з встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо побудови спірного гаража за кошти одного з подружжя, в зв`язку з чим незважаючи на те, що право власності на вказаний гараж було зареєстроване в період зареєстрованого шлюбу, вказане майно було побудоване до укладення шлюбу за особисті кошти одного з подружжя, в зв`язку з чим на нього не розповсюджувався режим спільної сумісної власності подружжя. На відміну від зазначеної справи у спірних правовідносинах у справі, в якій подано цю касаційну скаргу, суд апеляційної інстанції визнав недоведеними на підставі матеріалів справи обставини оплати у повному обсязі пайових внесків ОСОБА_1 на придбання спірної квартири до реєстрації шлюбу.

За аналогічних обставин Верховний Суд формулював правовий висновок щодо розповсюдження режиму права спільної сумісної власності на нерухоме майно у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 711/1550/18, де суди попередніх інстанцій встановили на підставі доказів в матеріалах справи факт придбання нерухомого майна до укладення шлюбу та оформлення права власності на це майно в період зареєстрованих шлюбних правовідносин, в зв`язку з чим вказаний правовий висновок також є нерелевантним з огляду на вищезазначені обставини.

Нерелевантним є і посилання заявниці на сформульований у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 правовий висновок щодо розповсюдження статусу спільного сумісного майна подружжя на квартиру, для придбання якої в зареєстрованому шлюбі були використані кредитні кошти за кредитним договором, укладеним одним з подружжя до реєстрації шлюбу. Суд касаційної інстанції зауважує, що подібність відносин в цій частині відсутня внаслідок різниці в порядку виникнення права власності на нерухоме майно. Суд апеляційної інстанції у справі № 127/17566/21 визнав недоведеним факт погашення ОСОБА_1 у повному обсязі сум пайових внесків за спірну квартиру до укладення шлюбу. В той же час, суди попередніх інстанцій не встановили наявність кредитних зобов`язань у ОСОБА_1 , укладених до реєстрації шлюбу, кошти за якими були б особистою приватною власністю ОСОБА_1 та були витрачені на погашення пайових внесків за квартиру.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідачки на правовий висновок у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 211/159/14-ц, за змістом якого член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, набуває право власності на це майно. Формулюючи правовий висновок у цій справі, суд касаційної інстанції виходив зі встановлених судами попередніх інстанцій обставини стосовно повної сплати пайових внесків за квартиру одним з подружжя до реєстрації шлюбу. Натомість фактичні обставини у спірних правовідносинах у справі, в якій подано касаційну скаргу, суттєво відрізняються, що вказує на нерелевантність зазначеного правового висновку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, виходячи з встановлених обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про розповсюдження на спірну квартиру права спільної сумісної власності подружжя, а доводи касаційної скарги такі обставини не спростовують, натомість зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які були предметом аналізу судів попередніх інстанцій, що не входить до компетенції Верховного Суду, а отже не може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Щодо дотримання судом апеляційної інстанції норм права під час застосування позовної давності.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на те, що суд апеляційної інстанції не встановив момент, коли саме позивач довідався про порушення свого права, не встановив початок перебігу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою, оскільки не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 24 лютого 2021 року № 303/6365/17, від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21, від 14 вересня 2022 року у справі № 466/8921/20.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року в справі № 320/3072/18.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що між сторонами остаточно не вирішене питання щодо поділу всього майна, нажитого за період шлюбу, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що спір між колишніми чоловіком та жінкою триває стосовно кожного окремо взятого об`єкта нерухомого майна з огляду на оспорювання в апеляційному та касаційному порядку ОСОБА_3 судових рішень у справі № 128/3260/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку незавершеного будівництва та подальше звернення ОСОБА_3 з позовом у справі, в якій подано цю касаційну скаргу. Подання ОСОБА_3 позову в межах справи № 128/3260/17 про поділ квартири, яка є предметом спору у справі № 127/17566/21, у прийнятті якого в подальшому суд відмовив, остаточно не свідчить про порушення права ОСОБА_3 на це майно, оскільки такий факт може бути встановлений лише в ході судового розгляду. Факт порушення права судом в межах справи № 128/3260/17 не досліджувався. В той же час, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 звернувся з позовом про поділ спірної квартири, як спільного сумісного майна подружжя, відразу після ухвалення у справі № 128/3260/17 остаточного судового рішення про визнання права власності на частку незавершеного будівництва - 15 березня 2021 року, в зв`язку з чим правильно застосувавши норму права дійшов обґрунтованого висновку про початок відліку строку позовної давності, починаючи з вказаної дати судового рішення.

Посилання заявниці у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду не можуть бути прийняті судом, оскільки оскаржуване судове рішення не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах, натомість доводи заявниці зводяться до переоцінки обставин, які були предметом аналізу суду апеляційної інстанції, та до запевнення у правильності власних суб`єктивних умовиводів, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі за умови застосування судом попередньої інстанції норми права відповідно до чинної правозастосовчої практики.

Щодо посилань заявниці на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 лютого 2023 року у справі № 640/20580/20, від 22 березня 2023 року у справі № 603/761/19, від 23 березня 2023 року у справі № 686/1404/19 стосовно порушення норм процесуального права внаслідок прийняття усної заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог на стадії апеляційного перегляду справи суд касаційної інстанції зауважує, що такі доводи не знайшли свого підтвердження з огляду на те, що мотивувальна частина постанови не містить посилань на вирішення питання про зменшення розміру позовних вимог на стадії апеляційного перегляду справи за усним клопотанням позивача. Апеляційний суд, формулюючи остаточний висновок за результатами апеляційного перегляду справи, скасувавши рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог, зазначив: «…колегія суддів апеляційного суду бере до уваги зменшення своєї частки позивачем із 50% до 45% з огляду на посилання ОСОБА_1 про внесення нею двох платежів за кооперативну квартиру на суму 35 000,00 карбованців до реєстрації 23 листопада 1993 року із ним шлюбу…».

Таким чином, мова не йшла про заявлення позивачем відповідного клопотання, а ОСОБА_1 не доведено у передбачений законом спосіб вирішення такого клопотання, яке не заявлялося в суді першої інстанції, на стадії апеляційного перегляду справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, застосувавши норми права відповідно до чинних правових висновків Верховного Суду, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують.

Отже, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду, а тому за таких підстав у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 22 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко