Справа № 347/828/23
Провадження № 2/347/293/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю.С.,

за участю:

секретаря с/з Мошулі Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про земельний сервітут, -

в с т а н о в и в

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача.

27.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про встановлення земельного сервітуту. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Згодом їй стало відомо, що на її подвір`ї знаходиться земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства площею 0, 0550 га з кадастровим номером: :01:001:0213, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Високий паркан та ворота від провулку Дружби їй не належать. Тобто під`їзна дорога, до її будинку проходить саме через спірну земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213. Іншого під`їзду, як через спірну земельну ділянку до житлового будинку не існує. Однак високі ворона та паркан закриті на колодку, що створює позивачу перешкоди в можливості добратися до свого будинку.

Позивач ствердила, що ОСОБА_3 була її боржником, і тому вказана земельна ділянка перебувала з травня 2020 року під арештом, та неодноразово готувалася ВДВС для виставлення на торги. В грудні 2022 року ОСОБА_3 сплатила свій борг, та після цього продала спірну земельну ділянку братові свого зятя ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Косівського РНО Івано-Франківської області Тонюк М.М. Таким чином, на даний час, власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213 є відповідач по справі ОСОБА_2 .

На переконання позивача, відповідач придбаваючи вказану земельну ділянку, був добре обізнаний, що до житлового будинку позивача ОСОБА_1 проходить під`їзна дорога, саме через земельну ділянка з кадастровим номером :01:001:0213.

24.03.2023 року позивач надіслала письмове повідомлення відповідачу з пропозицією щодо укладення договору сервітуту. Однак відповідач відмовляється укласти постійний та безоплатний земельний сервітут.

На даний час відповідач постійно створює перешкоди позивачу у доступі до житлового будинку. З приводу протиправних дій відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існує кримінальне провадження.

Також, вже під час розгляду даного спору в суді, відповідач після чергового судового засідання звів паркан із шлакоблоків, на місці металевих воріт. Вказані дії на переконання позивача, відповідач вчиняє лише з тією метою, щоб будь яким чином перешкодити у встановленні земельного сервітуту.

З цих підстав, вже під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 свої вимоги змушена була уточнити, та просила встановити постійний та безоплатний земельний сервітут площею 109 кв. м. промірами 4м., 27.13 м., 4,02 м., 27,57 м., який полягає у вільному та безперешкодному користування під`їзною дорогою для проходу та проїзду з провулку Дружби до її житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що по АДРЕСА_1 , яка проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та зобов`язати демонтувати частину паркан, що загороджує фактичний заїзд до будинку.

У відзиві на позовну заяву, відповідач позовні вимоги заперечив. Ствердив, що є власником земельної ділянки площею 0,0550 га. для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:001:0213, на підставі нотаріально-посвідченого договору. Колишній власник ОСОБА_3 набула вказану земельну ділянку в процесі безоплатної приватизації на підставі рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №851523 від 03.05.2007 року.

Суміжна земельна ділянка на даний час належить позивачу ОСОБА_1 , також була отримана ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації для обслуговування житлового будинку ОСОБА_3 . При розробленні документації із землеустрою на підставі яких виникло право власності у попереднього власника ОСОБА_3 жодних обмежень до заїзду чи дороги вказано не було.

Також на думку відповідача, позивач не надала суду доказів про те, що нормальне використання її власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. Також відповідач стверджує, що позивач, до часу звернення до суду з позовом не вчиняла жодних дій та не зверталася з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту позасудовому порядку. Наданий позивачем скріншот з переписки в телефоні, не може бути доказом врегулювання питання сервітуту в позасудовому порядку. З цих підстав в задоволенні позову, відповідач просив відмовити.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 ствердила, що відповідно до графічних матеріалів із публічної кадастрової карти, графічних зображень із кадастру довідкового характеру, зображень місця розташування та плану земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0213 у звіті про її оцінку, саме остання має вихід до дороги провулку Дружби. Із земельною ділянкою кадастровий номер :01:001:0212, межує в описі меж від В до Г. Саме на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:0212 розташований житловий будинок позивача, і щоб потрапити до будинку з дороги по АДРЕСА_1 потрібно перетнути земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0213. Те, що раніше жодних обмежень до земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0212 не існувало, пояснюється тим, що власником обох земельних ділянок була одна і та ж особа ОСОБА_3 .

Щодо наданого нею скріншоту, то позивач ствердила, що номер телефону відповідача зазначений ним же у відзиві на позовну заяву, як контактний, а відтак пропозицію про укладення сервітуту в договірному порядку було направлено саме відповідачу. Однак вказане повідомлення було проігноровано відповідачем. Крім того, в надісланому повідомленні позивач ОСОБА_1 просила встановити на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:0213, площею 0,0550 га, безоплатний безстроковий сервітут, що полягає у праві користування під`їздом через дану земельну ділянку до належної їй земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, площею 0,01 га та розташованого на ній житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 . Таким чином, на думку позивача її повідомлення містило усі істотні умови бажаного сервітуту, а отже може вважатися офертою в розумінні ст.641 ЦК України.

Крім того, позивач ствердила, що її земельна ділянка межує по периметру з іншими уже сформованими земельними ділянками, які перебувають у приватній власності. Тож іншої можливості отримати доступ до неї та розташованого на ній житлового будинку немає. Доступ до дороги через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213 до земельної ділянки позивача є єдиним, прямим і найкоротшим. Також на земельній ділянці :01:001:0213 відсутні будь які земельні насадження, грядки, будівлі, а відтак встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим та не створить перешкоди. Заїзд який просить встановити позивач уже є сформованим, шляхом фактичного користування ним протягом багатьох років попередніми власниками. Без наявності даного сервітуту, позивач ОСОБА_1 не матиме взагалі ніякого доступу до земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, для обслуговування якого вона і призначена.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позов заявлений нею в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Додатково ствердила, що відповідач чинить їй перешкоди у доступі до її житлового будинку, та його інженерних елементів, які знаходяться на суміжній земельній ділянці. На замовлення позивача, було проведено земельно-технічну експертизу. А відтак позивач просила встановити постійний та безоплатний земельний сервітут, який полягає у вільному та безперешкодному користуванні під`їзною дорогою для проходу та проїзду з провулку Дружби до її житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , та забрати ворота, які відгороджують цю під`їзну дорогу від провулку Дружби. Вирішити питання судових витрат.

Відповідач, та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач ОСОБА_2 ствердив, що придбав земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213, у колишнього власника ОСОБА_3 , яка є його знайомою. ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечив, що придбаваючи вказану земельну ділянку, йому відомо було, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 тривалий час існують неприязні відносини, а також той факт, що на даний час ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який раніше належав ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 визнав той факт, що дійсно на його мобільний номер телефону від ОСОБА_1 надходило повідомлення з пропозицією укладення сервітуту, однак він його проігнорував. ОСОБА_2 ствердив, що як власник земельної ділянки, взагалі не бажає, щоб через його земельну ділянку проходив земельний сервітут, оскільки таке є порушенням його законних прав як власника земельної ділянки. Також ОСОБА_2 зазначив, що через його земельну ділянку вже частково проходить земельний сервітут, так як між ним, та його сусідом, з яким у них добрі відносини, укладено договір про встановлення земельного сервітуту, а відтак встановлення ще одного земельного сервітуту за рішенням суду, суттєво порушує та обмежує його право використовувати свою земельну ділянку. ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в задоволенні позову просили відмовити.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 30.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 09.05.2023 року.

В судовому засіданні 09.05.2023 року оголошено перерву та відкладено розгляд справи на 06.06.2023року, у зв`язку з наданням представнику відповідача матеріалів для ознайомлення.

Ухвалою суду від 29.05.2023 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Судове засідання 06.06.2023 року за клопотанням представника відповідача відкладено на 01.08.2023 року.

Судове засідання 01.08.2023 року відкладено на 24.08.2023 року.

В судовому засіданні 24.08.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, та залишено без розгляду клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення експертизи. В судовому засіданні оголошено перерву до 24.08.2023 року

Також ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про виклик свідка.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про залучення у справі ОСОБА_5 як третю особу без самостійних вимог, з тих підстав, що копія договору про встановлення земельного сервітуту, містить посилання про встановлений земельний сервітут через земельну ділянку (п.5 договору )яка не є предметом спору (т.2 а.с. 152-153).

Ухвалою суду від 11.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про допит свідка ОСОБА_3 , як колишнього власника земельної ділянки.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про допит його, та позивача ОСОБА_1 в засіданні суду.

Ухвалою суду від 19.09.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про призначення у справі земельно-технічної експертизи (т.2 а.с. 182-183).

Ухвалою суду від 21.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, оскільки таке заявлено з порушення строків, а також вже після заслуховування вступного слова учасників, і є таким, яке спрямоване на затягування розгляду справи.

Ухвалою суду від 21.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 про залучення у справі як третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 21.09.2023 року без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до журналу судового засідання частково задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про надання в судовому засіданні оригіналу висновку земельно- технічної експертизи від 02.06.2023 року.

Про судове засідання 03.10.2023 року відповідач ОСОБА_2 та його представник були належним чином повідомлені, а також дата судового засідання була заздалегідь погоджена із сторонами (т.2 а.с. 201), однак відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 не з`явилися. Від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з сімейними обставинами. Від представника ОСОБА_4 жодних заяв/клопотань не надходило, про причини неявки представник не повідомляв.

Враховуючи той факт, що судом було заслухано вступне слово учасників справи, та досліджено письмові докази, справа неодноразово відкладалася у зв`язку з клопотаннями сторони відповідача, суд дійшов переконання, про проведення судового засідання 03.10.2023 року без участі відповідача та його представника.

Заслухавши доводи позивача ОСОБА_1 , пояснення відповідача ОСОБА_2 , та його представника ОСОБА_4 наданими в попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач ОСОБА_1 на даний час є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 6-7).

Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213, по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 8-9).

Відповідно до копії скрін шот сторінки, позивач ОСОБА_1 зверталася з письмовим повідомлення до відповідача ОСОБА_2 з пропозицією про укладення договору про встановлення земельного сервітуту (т.1 а.с.10).

Відповідно до копії звіту про експертну грошову оцінку, вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213, по АДРЕСА_1 становить 52 293 гривні (т.1 а.с. 15-20)

Відповідно до оригіналу висновку експерта за результатами проведення земельно- технічної експертизи №02/06/23 від 02.06.2023 року, по суті розв`язання спору, експертом запропоновано 2 варіанти встановлення земельного сервітуту (т.2 а.с.212-225).

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою, на якій розміщений вказаний житловий будинок.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, земельного кодексу України, та цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідност.395 Цивільного кодексу України, сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України, встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно ст. 402 ч. 1 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402 ч. 3 ЦК України).

Згідно ст.99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі. Суб`єктами, що мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є власники або землекористувачі земельних ділянок.

Земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Згідно п.1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей

Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки та встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Верховний Суд в постанові від 12.04.2018 року у справі №926/2189/17 зазначив, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Отже, встановлення саме зазначених обставин входить до предмета доказування у справах за такими позовами.

Відповідно дост.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістомст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідност.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно постанови Верховного Суду від 07.02.2023 р. (справа №1527/2-109/11) закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 є суміжними землекористувачами. Так, позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0212, по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213 по АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що попереднім власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:001:0213 та :01:001:0212 була ОСОБА_3 . Після того, як ОСОБА_1 стала власником житлового будинку, який раніше належав ОСОБА_3 , остання продала свою земельну ділянку ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнав той факт, що придбаваючи земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213 певним чином хотів допомогти ОСОБА_3 , оскільки між нею та ОСОБА_1 існують тривалий час неприязні відносини. Також ОСОБА_2 не заперечив, що придбаваючи земельну ділянку, він усвідомлював, які наслідки це може мати для нього, як нового власника земельної ділянки.

В матеріалах справи, позивачем ОСОБА_1 надано численну кількість фотографій з камер спостереження її житлового будинку, на земельну ділянку відповідача, на яких відображено, що дійсно до житлового будинку проходить протоптана, ґрунтова, проїзна дорога, якою користувалася попередній власник житлового будинку.

За час розгляду судом вказаного спору, відповідач ОСОБА_2 на своїй власній земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 вчиняє дії (зокрема знято металеві ворота, та побудовано паркан) які перешкоджають позивачу належним чином добратися до свого житлового будинку. Відповідач ОСОБА_2 не заперечив, що дійсно попередній власник житлового будинку ОСОБА_3 , добиралася до житла через протоптану дорогу, яка проходить через земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 з кадастровим номером :01:001:0213.

Судом встановлено, що і металеві ворота, і зведений відповідачем під час розгляду справи паркан із шлакоблоків, фактично позбавило позивача ОСОБА_1 дістатися до свого житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0212.

Суд звертає увагу, що в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 категорично заперечує щодо встановлення земельного сервітуту через його земельну ділянку, в т.ч. і через існування неприязних відносин між позивачем та колишнім власником земельної ділянки ОСОБА_3 .

Положення ч. 1-3 ст. 402 ЦК України визначають, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Так, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі №925/603/18, від 17 жовтня 2019 року у справі №484/690/16-ц від 08 грудня 2021 року у справі №686/18456/18 зазначено, що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду

Аналізуючи відповідні законодавчі положення, можна прийти до висновку, що до звернення до суду із проханням встановити земельний сервітут повинна передувати спроба договірного врегулювання сервітутних правовідносин, і виключно у разі недосягнення домовленості зацікавлена особа може розраховувати на встановлення земельного сервітуту внаслідок рішення суду.

Судом встановлено, що сторонами в добровільному порядку не досягнуто домовленості щодо встановлення сервітуту.

Так, згідно наданого позивачем ОСОБА_1 скріншоту сторінки спілкування у застосунку телеграм, ОСОБА_1 зверталася до відповідача ОСОБА_2 із письмовим повідомлення/пропозицією щодо укладення договору про земельний сервітут. В судовому засіданні ОСОБА_2 визнав вказаний факт, та ствердив, що дійсно таке повідомлення йому надходило, однак він на нього не відреагував.

Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачено в якій саме формі повинна бути виражена пропозиція щодо укладення сервітуту. Однак, враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 зверталася із пропозицією, і відповідач ОСОБА_2 визнав, що дійсно йому надходило повідомлення про укладення договору про встановлення земельного сервітуту, однак проігнорував його, отже зазначені обставини в сукупності доводять факт неможливості в добровільному порядку досягнути домовленості щодо встановлення сервітуту.

В ході розгляду справи , позивач ОСОБА_1 надала висновок експерта за результатами проведення земельно- технічної експертизи №02/06/23 від 02.06.2023 року. Згідно вказаного висновку, експертом запропоновано два варіанти встановлення земельного сервітуту. Зокрема:

- варіант 1 встановлення земельного сервітуту

Координати, конфігурація, проміриПлоща, м.кв.
№ точкиКоординатиПроміри (м)Кут109
XУ
15352408.860325025.4694,00101° 9' 18"
25352408.087325029.39327,1311° 9'24"
35352434.707325034.6434,02287° 20 0"
45352435.906325030.80327,57191° 9' 24"

- варіант 2 встановлення земельного сервітуту

Координати, конфігурація, проміриПлоща, м.кв.
№КоординатиПроміриКут
точкиXУ(м)
15352432.800325030.1603,51277° 27' 13"
25352433.255325026.68124,17191° 32'8"9.576325021.8485,00191° 4' 10"
45352404.668325020.8883,50101° 9' 18"
55352403.990325024.3214,9911° 4' 10"
65352408.890325025.28024,4011° 32' 8"

Досліджуючи вказаний висновок експерта, суд доходить переконання, що найменш обтяжливим є варіант № 1, згідно з яким є технічна можливість встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213., яка належить ОСОБА_2 .

Саме варіант №1 відповідає фактичному заїзду який і раніше існував до вказаного житлового будинку, і яким користувалася колишній власник житлового будинку ОСОБА_3 . Вказаний варіант також є найменшобтяжливим зокрема щодо робіт, які необхідно виконати для встановлення земельного сервітуту.

Суд звертає увагу, що експертиза проводилась експертом на замовлення позивача ОСОБА_1 за участю представника відповідача ОСОБА_4 , колишнього власника земельної ділянки ОСОБА_3 , позивача ОСОБА_1 .

При цьому, у висновку експерта міститься інформація щодо робіт які необхідно виконати для встановлення сервітуту, а саме демонтувати частину металевих воріт (фото№1 та №5 с.10-11 висновку).Однак вже під час розгляду справи, дослідження письмових доказів, та після задоволення клопотання представника відповідача про витребування оригіналу висновку експерта, оголошення перерви в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 встановив паркан із шлакоблоків на місці металевих воріт. Вказаний факт, підтверджується фотоматеріалами наданими позивачем. Вказані фото, сумніву у суду не викликають, а відтак суд визнає їх належними доказами.

Отже, відповідач, достовірно будучи обізнаним про факт розгляду справи судом, умисно, всупереч добросовісній поведінці учасника справи, встановив паркан на місці металевих воріт.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Таким чином, враховуючи той факт, що під час розгляду справи, відповідачем було знято металеві ворота, про які йде мова у висновку експерта, ефективним способом захисту в даному випадку, на переконання суду є, демонтаж частини паркану побудованого на місці металевих воріт.

Оцінюючи висновок експерта, суд вважає його таким, що узгоджується з іншими доказами наявними у матеріалах справи, а також з фактичними обставинами встановленими судом в судових засіданнях.

У висновку експерта міститься застереження про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдивий висновок.

Підстав для визнання висновку експерта недопустимим доказом судом не встановлено.

Під час розгляду справи, сторона відповідача заявляла клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, однак ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання (т.2 а.с.182-183).

Досліджуючи питання пропорційності втручання в права відповідача на мирне володіння майном, суд звертає увагу на наступне.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Досліджуючи дотримання принципу пропорційності втручання в право відповідача ОСОБА_2 мирного володіння майном та непорушності права власності вважаю, що дане втручання у вигляді встановлення земельного сервітуту є необхідним в демократичному суспільстві, без його встановлення позивач ОСОБА_1 не може в повному обсязі користуватися власною земельною ділянкою та будинком, що на ній розташований; це втручання відповідає вимогам законодавства, тобто не є свавільним. Передбачене положенням ст. 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України; встановлення на користь позивача земельного сервітуту (права проходу та проїзду) відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, та дотримання справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача, який не позбавляється права володіння цією земельною ділянкою.

Також суд звертає увагу і враховує, що цільове призначення земельної ділянки :01:001:0212 площею 0,1 га, є 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Отже, встановлення земельного сервітуту з правом користування земельною ділянкою позивачем, буде відповідати виду використання землі й не буде становити надмірне втручання.

Щодо відсутності підстав для залучення третьої особи без самостійних вимог, щодо предмету спору.

Так, вже під час судового розгляду представник відповідача ОСОБА_4 двічі заявляв клопотання про залучення у справі третьої особи ОСОБА_5 , при цьому таке клопотання було обґрунтовано тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір про встановлення земельного сервітуту. Однак судом було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки вперше надана копія вказаного договору (т.2 а.с.151-153) пункт 5 Договору від 17.01.2023 року містить суперечності щодо земельної ділянки, яка є предметом земельного сервітуту. Крім того, стороною відповідача не надано належних доказів, щодо реєстрації вказаного договору, оскільки, право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. Більше того, під час розгляду справи, суд в межах наданих йому повноважень, користувався відомостями з державного реєстру речових прав за допомогою системи електронний суд. Згідно відповіді № 220723 від 11.09.2023 року, відомості про інші речові права, чи обтяження земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0213 відсутні. Отже, на момент подання договору про встановлення земельного сервітуту, такий не був зареєстрований у встановленому законом порядку.

В подальшому перед судовим засіданням 21.09.2023 року представником відповідача надано ще одну копію договору про встановлення земельного сервітуту від 17.01.2023 року (т.2 а.с.191-192) та копію витягу з державного земельного кадастру (не засвідчену належним чином). При цьому суд звертає увагу, що обидва надані договори візуально суттєво відрізняються між собою, як у змісті документу, так і у підписах сторін договору. Також у пункті 8.4. договору зазначено, що невід`ємною частиною цього договору є кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту. В той же час такого кадастрового плану не надано. Натомість надано кадастровий план як додаток до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.09.2023 року.

Оцінюючи вказаний доказ, суд припускає той факт, що наявна в плані переривчаста лінія ймовірно є межею земельного сервітуту встановленого між сторонами. Однак даних які б підтверджували той факт, що встановлений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 сервітут накладається на частину земельної ділянки з варіантами запропонованими експертом у висновку, матеріали справи не містять.

Крім того, оцінюючи висновок експерта, суд констатує той факт, що такий був проведений на підставі технічної документації, зокрема і витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку :01:001:0213. Відомості про інші речові права та обтяження зокрема щодо встановлення сервітуту такий не містить. Очевидним є факт, що якщо договір земельного сервітуту і був укладений між сторонами, то на час проведення експертизи такий не був зареєстрований, а отже право земельного сервітуту не виникло.

Судом повторно в межах своїх повноважень було здійснено запит щодо перевірки наданого договору з державного реєстру речових прав за допомогою системи електронний суд. Згідно отриманої відповіді №263140 відомості про інші речові права було зареєстровано 21.09.2023 року об 11:47, в той час як судове засідання у справі було розпочато за участю сторін о 10 год 35 хв., що підтверджується журналом судового засідання. Таким чином реєстрація договору про встановлення земельного сервітуту була здійснена сторонами вже після дослідження судом доказів, та оголошення перерви для надання в судовому засіданні оригіналу висновку експерта, оскільки адвокат поставив під сумнів даний доказ. При цьому, ні адвокат Підлуський В.Д., ні відповідач ОСОБА_2 в наступне судове засідання не з`явилися.

Також суд звертає увагу, що відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому не міститься жодної інформації про укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договір про встановлення земельного сервітуту.

В той же час, відповідно до ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Суд зауважує, що дана справа слухалася в спрощеному позовному провадженні. Представник відповідача ОСОБА_4 неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи, які суд задовольняв. При цьому клопотання про залучення у справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, було заявлено вже після дослідження судом письмових доказів.

Договір про укладення земельного сервітуту було зареєстровано об 11:47 год 21.09.2023 року, вже після проведеного судового засідання, яке тривало за участю сторін з 10:35:19 до 11:27:03.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей, про те, що встановлення земельного сервітуту згідно з запропонованим експертом варіантами розподілу, за умов відсутності об`єктивних даних, з точками координат, щодо встановлення земельного сервітуту між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 впливає на права та обов`язки останнього.

А відтак, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для залучення у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 .

Щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, суд враховує, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір №01/04 про надання правової допомоги від 26.04.2023 року укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Говера та партнери» про надання правової допомоги в цивільній справі 347/828/22 (т.2 а.с.78-80), Акт приймання наданої правової допомоги від 31.05.2023 року на загальну суму 7500 гривень (т.2 а.с.81), Акт приймання наданої правової допомоги від 30.04.2023 року на загальну суму 5000 гривень (т.2 а.с.82), Акт приймання наданої правової допомоги від 05.06.2023 року на загальну суму 3000 гривень (т.2 а.с.83). Згідно платіжної інструкції (т.2 а.с. 84), ОСОБА_1 сплачено 4000 гривень, із загальної суми витрат на правовому допомогу. Решта суми буде сплачено у відповідно до п 4.1.2. Договору про надання правової допомоги в цивільній справі 347/828/22. Також, ОСОБА_1 надано додаткову угоду 1 до договору №02/04 про надання правової допомоги в цивільній справі 347/828/22 від 21.09.2023 року (т.2 а.с.234), Акт приймання наданої правової допомоги від 23.09.2023 року на загальну суму 2000 гривень (т.2 а.с.235), та платіжні інструкції на суму 3000 гривень та 3000 гривень(т.2 а.с. 236), та платіжні інструкції на суму 5000 гривень, 3000 гривень, 10 000 гривень (т.2 а.с.93-95).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 500 гривень.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи той факт, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення повністю, на її користь слід стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 1073, 60 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, та 536, 80 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього разом 1610 грн. 80 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.6, 7 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Так, на підтвердження понесених позивачем витрат, щодо надання висновку земельної технічної експертизи, позивачем ОСОБА_1 надано рахунок № НОМЕР_1 від 24.05.2023 року та платіжну інструкцію про сплату ОСОБА_1 експерту 7500 гривень, за надання висновку за результатами проведення земельно технічної експертизи. Також ОСОБА_1 зверталася до спеціаліста для надання топографо-геодезичних зйомки. Вказана зйомка необхідна для проведення експертизи у відповідності до ст. 55-1 Закону України "Про землеустрій". За вказані послуги ОСОБА_1 було сплачено 4000 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією (т.2 а.с.96).

Отже з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають до стягнення витрати в сумі 7500 гривень за проведення земельно-технічної експертизи та 4000 гривень за залучення спеціаліста.

Щодо заходів забезпечення позову.

Так, ухвалою Косівського районного суду від 21.09.2023 року накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0213 площею 0,550 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За таких обставин, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст. ст. 12, 13, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту - задовольнити.

Встановити постійний та безоплатний земельний сервітут щодо належної ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером кадастровим номером :01:001:0213 з наступними характеристиками:

адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 ;

площа земельного сервітуту: 0,0109 га (109 м.?)

координати зовнішніх кутів частини земельної ділянки, на яку встановлюється земельний сервітут, в системі координат:

Координати, конфігурація, проміриПлоща, м.кв.
№ точкиКоординатиПроміри (м)Кут109
XУ
15352408.860325025.4694,00101° 9' 18"
25352408.087325029.39327,1311° 9'24"
35352434.707325034.6434,02287° 20 0"
45352435.906325030.80327,57191° 9' 24"

Мета сервітуту: право проходу та проїзду з провулку Дружби до житлового будинку та земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 демонтувати частину паркану, що встановлений на місці металевих воріт, та загороджує фактичний заїзд до житлового будинку те земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0212, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору на суму 1610 (одна тисяча шістсот десять) гривень 40 (сорок) копійок та залучення експерта для проведення експертизи, проведення експертизи на суму 11 500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень, та витрати за надання професійної правничої допомоги на суму 17 500 (сімнадцять тисяч п`ятсот) гривень, а всього разом 30 610 (тридцять тисяч шістсот десять) гривень 40 (сорок) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , інші дані суду невідомі.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 , інші дані суду невідомі.

Повний текст рішення складено 09.10.2023 року.

Суддя Ю.С. Кіцула