Постанова

Іменем України

19 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 308/14307/18

провадження № 61-550св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Джуга С. Д., Мацунич М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 проживає у житловий квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордеру на житлове приміщення від 30 червня 1989 року № 002962 та договору найму від 20 липня 1989 року. У цій квартирі також зареєстрований ОСОБА_2 , який за місцем реєстрації не проживає з 2012 року. На прохання добровільно знятись з місця реєстрації, ОСОБА_2 відмовляється, чим створює їй перешкоди у користуванні власністю та спричиняє для неї додаткові незручності в сплаті додаткових комунальних послуг та в оформленні субсидії, а тому просить суд задовольнити позовні вимоги, та винести рішення, яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року.

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала до Закарпатського апеляційного суду заяву, в якій просила прийняти її відмову від позову про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування квартирою, визнати нечинним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року та закрити провадження у цій справі.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від її позову до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Визнано нечинним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року, а провадження у справі закрито.

Зазначена ухвала мотивована тим, що у своїй заяві, ОСОБА_1 повідомила, що вона як позивач, відмовляється від свого позову повністю і розуміє правові наслідки щодо такої відмови; представник ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечував проти закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 ; представник третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання про відмову від позову та продовжити розгляд справи.

Апеляційний суд зазначив про те, що ОСОБА_3 у цій справі є третьою особою без самостійних вимог і позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не порушують його права. Разом із цим, ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав як позивач.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 у січні 2023 року звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга, відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обґрунтована тим, що закриттям провадження у справі апеляційний суд фактично порушив права ОСОБА_3 , не дослідив наслідки задоволення заяви про відмову від позову на права і інтереси інших учасників справи, а також осіб, які не були залучені до участі у справі.

20 лютого 2023 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну ОСОБА_3 , в яких позивач та відповідач просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки воно є законними та обґрунтованими.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. Судді, які входять до складу колегії: Ступак О. В., Погрібний С. О.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на підставі частини другої статті389 ЦПК України; витребувано з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області матеріали справи № 308/14307/18; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У лютому 2023 року матеріали справи № 308/14307/18 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 проживає у житловий квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордера на житлове приміщення від 30 червня 1989 року № 002962 та договору найму від 20 липня 1989 року.

В цій квартирі також зареєстровані її сини: ОСОБА_3 , 1984 року народження та ОСОБА_2 , 1978 року народження. У позові вказувала, що останній з 2012 року не проживає за вказаною адресою. Добровільно знятись з місця реєстрації ОСОБА_2 відмовляється, чим створює позивачці перешкоди у користуванні власністю та спричиняє для неї додаткові незручності у вигляді сплати додаткових комунальних послуг та в оформленні субсидії, а тому просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 16 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року.

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала до Закарпатського апеляційного суду нотаріально завірену заяву, в якій просила прийняти її відмову від позову про визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування квартирою, визнати нечинним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2020 року та закрити провадження у справі. У заяві зазначила, що розуміє правові наслідки такої процесуальної дії.

ОСОБА_3 подав заперечення проти заяви ОСОБА_1 про відмову від позову, наголошуючи на тому, що така поведінка позивачки є недобросовісною та порушує права та інтереси інших осіб, зокрема його та членів його сім`ї.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України, статті 13 ЦПК України одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, в основі якого лежать дві ознаки: свобода та винятковість.

Перша ознака полягає в тому, що ніхто не може бути примушений користуватися чи не користуватися своїм суб`єктивним правом, та сам суб`єкт визначає спосіб його реалізації.

Друга - тільки носій, суб`єкт цього права може користуватися своїм правом, ніхто інший без його згоди не може цього робити. Основна логіка такого підходу до походження принципу диспозитивності цивільного судочинства зводиться до того, що, оскільки цивільний процес є процесуальною формою захисту суб`єктивних цивільних прав, право осіб цивільних правовідносин вільно розпоряджатися своїми правами має трансформуватися у процедурах цивільного судочинства через законодавче закріплення можливості зацікавлених осіб розпоряджатися матеріальними правами та процесуальними засобами їх здійснення.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами, а суд зобов`язаний пересвідчитися в дійсній волі особи на вчинення таких дій.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Також обов`язок суду роз`яснити учасникам судового процесу наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій передбачено пунктом 3 частини п`ятої статті 12 ЦПК України.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

За змістом пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і лише якщо така відмова прийнята судом.

За правилами частини другої статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Статтею 373 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитись від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Отже, відмова від позову є одностороннім вільним волевиявленням позивача шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на завершення розгляду судом справи. У разі подання позивачем такої заяви суд зобов`язаний перевірити, чи відповідає подана заява дійсній волі позивача та роз`яснити позивачу наслідки вчинення такої дії.

Апеляційний суд, розглянувши заяву позивача про відмову від позову, зміст якої не дає підстав для висновку про те, що таке є проявом зловживання процесуальними правами або спрямоване на шкоду правам третіх осіб, встановивши, що наслідки процесуальних дій, пов`язаних з відмовою від позову і закриття провадження у справі сторонами зрозумілі, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши доводи заяви ОСОБА_3 із вимогою не приймати відмову позивача від позову, дійшов обґрунтованого висновку про її прийняття, визнання рішення суду першої інстанції нечинним та закриття провадження у справі.

Доводи ОСОБА_3 про те, що задоволення заяви ОСОБА_1 про відмову від позову прямо впливає на його права та інтереси, а також осіб, які не були залучені до участі у справі, зокрема членів його сім`ї, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.

За змістом статей 53, 54 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений передусім необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.

Якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

ОСОБА_3 є третьою особою без самостійних вимог, тож наслідки процесуальних дій, пов`язані з відмовою від позову ОСОБА_1 можуть вливати на його права та й права і інтереси осіб, які не залучені до участі у справі, проте не порушують їх.

Посилання заявника у касаційній скарзі на можливий ризик оскарження апелянтом ОСОБА_2 приватизації спірної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , у судовому порядку та відновлення таким чином свого права на це житло, у зв`язку з відмовою позивачки ОСОБА_1 від свого позову та визнання нечинним рішення суду першої інстанції у цій справі, Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки такі доводи не впливають на правильність висновків апеляційного суду про задоволення заяви ОСОБА_1 про відмову від позову та визнання нечинним рішення суду першої інстанції у цій справі.

Доводи третьої особи у касаційній скарзі на порушення судами його права на доступ до правосуддя, відхиляються колегією суддів, оскільки ОСОБА_3 не позбавлений права звернутися до суду за захистом своїх прав як позивач.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 14 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
О. В. Ступак