Ухвала

02 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 761/30878/21

провадження № 61-13563 ск 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1. У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсними пункти 1.4, 1.5.1, 1.5.2, 1.6, 1.7 та 5.1 кредитного договору, укладеного 30 червня 2021 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан»), посилаючись на те, що умови цього договору є несправедливими та порушують його права як споживача.

2. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

3. Постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року - без змін.

4. У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана адвокатом Шаповаловим А. М., на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

5. Підставою касаційного оскарження судового рішення скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

6. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що суди попередніх інстанцій проігнорували той факт, що окремі положення оспорюваного кредитного договору суперечать частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також частині другій статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як містять вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції - суми кредиту) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Крім цього, позивач не був належним чином ознайомлений з істотними умовами оспорюваного договору, тому такий правочин має бути визнаний частково недійсним в судовому порядку, так як він містить умови, явно обтяжливі для сторони яка приєдналася. Суди попередніх інстанцій також не врахували, що оспорюваний кредитний договір було укладено під час дії карантину, введеного у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), а також - не звернули увагу на наявність у нього статусу учасника бойових дій.

7. Крім того, скаржник зазначив, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду: від 06 березня 2018 року у справі № 487/7824/15-ц, в якій зазначено: встановивши, що пункт 5.2 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді пені в розмірі 17 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову; від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 про те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17-ц, в якій встановлено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

8. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

9. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

10. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 червня 2021 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Мілоан» було укладено договір про споживчий кредит № 4649202 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 4 300,00 грн строком на 15 днів.

11. Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений пунктом 1.3 договору надати позичальникові грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений пунктом 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені договором.

12. Пунктом 1.4 Кредитного договору визначено, що терміном (датою) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) є 15 липня 2021 року.

13. У пункті 1.5.1 Кредитного договору встановлено, що комісія за надання кредиту становить 473,00 грн, яка нараховується за ставкою 11 % від суми кредиту одноразово.

14. Проценти за користуванням кредитом становлять 806,25 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (пункт 1.5.2 Кредитного договору).

15. Згідно з пунктом 1.7 Кредитного договору тип процентної ставки за цим договором - фіксована. Особливості нарахування процентів визначені пунктами 2.2, 2.3 цього договору.

16. У пункті 5.1 Кредитного договору позичальник підтвердив, що до укладення договору отримав від товариства інформацію, зазначену в Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в Законі України «Про споживче кредитування»; інформація надана йому товариством з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позивальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; умови договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану.

17. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

18. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

19. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

20. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

21. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

22. Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

23. Судами попередніх інстанцій також встановлено, зі змісту пунктів 6.1, 6.2 Кредитного договору вбачається, що його укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проєкт цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається товариством електронним повідомленням (sms) на мобільний телефонний номер позичальника або передається іншим чином засобами зв`язку вказаними позичальником під час реєстрації особистого кабінету, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником товариству через вебсайт або у СМС повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277. Після укладення цей договір розміщується в особистому кабінеті позичальника.

24. Приймаючи пропозицію товариства про укладання кредитного договору позичальник також погодився з усіма додатками та невід`ємними частинами (у тому числі Правилами та Графіком розрахунків) та підтвердив, зокрема, що: він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на вебсайті товариства та є невід`ємною частиною цього договору (пункт 6.3 Кредитного договору).

25. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

26. Згідно з частинами першою та другою статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

27. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

28. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

29. Відповідно до частин першої-третьої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

30. Частиною першою статті 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

31. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

32. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

33. Як встановлено судами позивач оспорює укладений між ним та відповідачем Кредитний договір в частині встановлення терміну його повернення (15 днів), комісії за надання кредиту (473,00 грн одноразово), базової процентної ставки за користування кредитом, типу процентної ставки (фіксована).

34. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

35. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

36. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

37. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

38. В постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

39. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

40. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

41. В постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/10403/19 вказано, що виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

42. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

43. Встановивши відсутність обставин, які свідчили б про невідповідність змісту оспорюваних положень Кредитного договору вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

44. При цьому такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Верховного Суду України.

45. Доводи касаційної скарги про те, що оспорювані положення Кредитного договору суперечать частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в якій наведено перелік інформації, яку фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта перед укладенням договору про надання фінансових послуг, спростовуються встановленими судами обставинами та змістом пунктів 5.1, 6.1-6.3 Кредитного договору, які були досліджені судами. Крім цього, доводи скаржника в цій частині зводяться до його незгоди з установленими судами обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

46. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

47. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

48. Аргументи касаційної скарги про те, що оспорювані положення Кредитного договору суперечать частині другій статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як містять вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції - суми кредиту) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, також посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 487/7824/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (зміст яких наведено у пункті 7 цієї ухвали), не заслуговують на увагу, оскільки: 1) як правильно встановили суди попередніх інстанцій, оспорювані положення Кредитного договору не передбачають встановлення позивачеві відповідальності за невиконання умов договору; 2) позивачем не доведено, а судами попередніх інстанцій не встановлено, наявності будь-яких нарахувань за Кредитним договором (окрім тіла кредиту), які перевищують 50 % вартості суми кредиту. Так, як зазначено скаржником в касаційній скарзі, згідно з відповіддю ТОВ «Мілоан» від 02 серпня 2021 року станом на 29 липня 2021 року заборгованість за Кредитним договором відсутня, наявні такі грошові нарахування: 3 870,00 грн - тіло кредиту; 473,00 грн - комісія за надання кредиту; 1 100,57 - проценти за користування кредитом, тобто позивач не пояснив якими умовами Кредитного договору передбачено його обов`язок сплачувати пеню, що перевищує 50 % вартості наданих кредитних послуг.

49. З наведених вище обставин також безпідставним є посилання скаржника на пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та пункт 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими врегульовані випадки звільнення позичальника від сплати штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання.

50. Таким чином відсутні підстави для висновку про застосування судами норм права, зокрема статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частини другої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215 ЦК України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду.

51. Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

52. В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження

53. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

54. Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії))

55. Виходячи з викладеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником - адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров