Постанова

Іменем України

12 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 199/3988/20

провадження № 61-5514св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року у складі колегії суддів Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халаджи О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 , правнаступником якого є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен Володимир Андрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В. А., зареєстрований в реєстрі за № 153, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що йому за ордером від 20 квітня 1984 року № 478, виданим на підставі списку Житлово-будівельного кооперативу № 342, затвердженого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22 червня 1983 року № 400, належить квартира АДРЕСА_1 . В даній квартирі він зареєстрований з 23 квітня 1990 року та постійно в ній проживав.

Позивач є особою похилого віку, стан його здоров`я погіршився і про нього стали турбуватися його родичі, племінниця та її донька ( ОСОБА_3 ). Вони запропонували укласти позивачу договір довічного утримання. 02 лютого 2017 року він підписав договір, вважаючи, що укладається договір довічного утримання. Після цього ОСОБА_3 перестала приїжджати до нього, допомагати, що змусило його звернутися за юридичною допомогою, де він дізнався, що ним підписано у нотаріуса договір купівлі-продажу квартири, а не договір довічного утримання.

Зазначав, що він не мав намір продавати квартиру, грошових коштів він не отримував, залишається проживати в цій квартирі, це його єдине житло.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 21 грудня 2020 року позов задовольнив.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В. А., зареєстрований в реєстрі за № 153, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення мотивоване тим, що після укладання зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі, крім спірної квартири, він іншого житла не мав, а згідно, поданих ним медичних довідок позивач мав вади зору та слуху.

Доказів того, що ОСОБА_3 , як власник спірної квартири, виконувала обов`язки власника - сплачувала комунальні послуги, отримала ключі від квартири, передала ОСОБА_1 за договором обумовлену договором купівлі-продажу грошову суму, суду не надано.

З огляду на викладене суд вважав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 погодився на продаж квартири, яка є його єдиним житлом та у якій він продовжував проживати після укладення договору купівлі-продажу, у власність ОСОБА_3 лише за умови піклування про нього, забезпечення його допомогою, й, укладаючи спірний договір, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 08 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Нестеченко Д. С., задовольнив.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року скасував.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу укладений ним під впливом помилки, тобто, що він неправильно сприймав істотні умови договору - предмет, ціну, свої права та обов`язки в силу певних суттєвих обставин, зокрема, через нероз`яснення йому нотаріусом суті та змісту договору, його прав та обов`язків, наслідків укладання тощо, що це вплинуло на його дійсне волевиявлення, та у випадку належного роз`яснення нотаріусом умов договору купівлі-продажу він би відмовився від його укладання.

Так, в позовній заяві позивач не заперечував, що договір підписаний у нотаріальній конторі та посвідчений нотаріусом за його особистою участю.

Відтак, позивач знав та розумів, який саме договір буде підписано, добровільно, свідомо, особисто підписав його, ніяких зауважень щодо його змісту нотаріусу не виказував. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен В. А. в судовому засіданні апеляційного суду також підтвердив ці обставини.

Ті обставини, що позивач нібито не міг прочитати або сприйняти текст договору на слух та не отримав гроші за спірним договором спростовуються письмовими доказами справи - договором купівлі-продажу, де в пункті 5 договору зазначено, що продавець ( ОСОБА_1 ) одержав повністю від покупця ( ОСОБА_3 ) гроші при підписанні цього договору.

Власна недбалість при ознайомленні зі змістом договору не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Не можуть свідчити про недійсність спірного договору ті обставини, що спірну квартиру фактично не було передано відповідачу, тоді як, після укладення цього договору, позивач продовжував проживати у відчуженій квартирі. В даному випадку, це право сторін договору, а не обставина, яка свідчить, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 493/1677/17.

Разом з тим касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу було 78 років, він потребував стороннього догляду та згідно з медичних довідок мав вади зору і слуху, тому позивач помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання між сторонами, волевиявлення позивача на укладення договору купівлі-продажу власної квартири не було вільним і не відповідало його волевиявленню. Поставлений позивачем підпис при укладенні договору, не є свідчення наміру позивача продати єдине житло та вираженням його внутрішньої волі.

Відзив на касаційну скаргу

У травні 2023 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Нестеченко Д. С., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Вказує, що нотаріус підтвердив, що при укладенні оспорюваного договору позивач, не зважаючи на вік, розумів свої дії та наполягав саме на підписанні договору купівлі-продажу, а також роз`яснив вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору. Крім того, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договорів.

Разом з тим, позивач сам вчиняв дії, направлені саме на купівлю-продаж квартири, а саме: отримав довідку про склад родини необхідну для купівлі-продажу житла; довідку житлово-будівельного кооперативу від 24 січня 2017 року; провів реєстрацію права власності на квартиру 30 січня 2017 року; отримав оцінку вартості майна від 31 січня 2017 року.

Відповідач доглядала позивача до його смерті, лікувала його, він проживав у неї вдома, коли перебував у безпорадному стані, вона його поховала, що свідчить про те, що вона не мала наміру захопити квартиру позивача, скориставшись його віком чи довірливістю.

ОСОБА_3 не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участь у розгляді справи, тому просить застосувати позовну давність у цій справі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 25 квітня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська.

Справа № 199/3988/20 надійшла до Верховного Суду 29 червня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 20 квітня 1984 року на підставі списку Житлово-будівельного кооперативу № 342, затвердженого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради від 22 червня 1983 року № 400 видано ордер № 478 на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 21).

20 січня 2017 року виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 98-100).

02 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Несеном В. А. (т. 1 а. с. 17-19).

Відповідно до пункту 6 договору купівлі-продажу квартири при підписанні договору продавець передав покупцю, зокрема, технічний паспорт на квартиру та ключі від квартири.

Пунктом 12 цього договору передбачено, що договір прочитано сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам.

Договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Несена В. А. Особи сторін ним встановлено, їх дієздатність перевірено.

Відповідно до довідок Житлово-будівельного кооперативу від 24 січня 2017 року та 01 лютого 2017 року № 342 ОСОБА_1 зареєстрований та постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 22, 23).

З квитанцій про сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що платником вказаний ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 25-48, 93-97).

У матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61).

Як вбачається з договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 15 травня 2018 року, договір з боку споживача підписаний ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 80-83).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21 січня 2022 року ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 201).

З заповіту ОСОБА_1 від 04 липня 2020 року вбачається, що все майно, що належало йому на час смерті він заповів ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 199).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу захисту своїх порушених прав посилався на те, що, підписуючи договір купівлі-продажу квартири вважав, що укладає договір довічного утримання, а тому спірний правочин має бути визнаний недійсним на підставі статті 229 ЦК України, оскільки він помилився щодо обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року

у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначила, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін правочину, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) та від 14 вересня 2023 року у справі № 465/4873/20 (провадження № 61-6627св23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно з главою 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді та сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.

При цьому, в договорі зазначено, що при підписанні договору продавець передав покупцю, зокрема, технічний паспорт на квартиру та ключі від квартири; договір прочитано сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам; договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Несена В. А. Особи сторін ним встановлено, їх дієздатність перевірено. Нотаріусом при посвідченні оспорюваного правочину було ознайомлено сторін договору з положеннями закону та правовими наслідками його укладення. В позовній заяві позивач не заперечував, що договір підписаний у нотаріальній конторі та посвідчений нотаріусом за його особистою участю.

Отже, позивач знав та розумів, який саме договір буде підписано, добровільно, свідомо, особисто підписав його, ніяких зауважень щодо його змісту нотаріусу не виказував. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Несен В. А. в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив ці обставини.

Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, замість цього договору, він мав намір укласти договір довічного утримання, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання цього договору недійсним.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2021 року у справі № 493/1677/17, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в наведеній справі та справі, яка переглядається, є різними встановлені фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги на те, що ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу було 78 років, він потребував стороннього догляду та згідно з медичних довідок мав вади зору і слухуне свідчить, що він не розумів значення укладеного ним правочину. При цьому, лише посилання заявника в касаційній скарзі на те, що поставлений позивачем підпис при укладенні договору, не є свідчення наміру позивача продати єдино житло та вираженням його внутрішньої волі, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення зазначеного договору, не є підставою для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров