ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6768/23 Справа № 204/7142/22 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 04 жовтня 2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено у письмовій формі договір позики, за умовами якого остання отримала у борг грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США на строк до 21 жовтня 2019 року, на підтвердження даного факту складена розписку.

Оскільки, у визначений строк до 21 жовтня 2019 року відповідач свої зобов`язання не виконала та грошові кошти не повернула, просив суд стягнути з відповідача на свою користь основний борг у сумі 3 000 доларів США та 3% річних у сумі 259,64 доларів США за період прострочення повернення позики, а всього 3 259,64 доларів США.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами наявні між сторонами правовідносини за договором позики.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову внаслідок недоведеності зазначених обставин та існування правовідносин між сторонами за договором позики. Судом не належним чином досліджено розписку, та застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного суду від 12 січня 2022 року в справі № 265/67/19, від 18 березня 2020 року в справі № 759/5772/17, від 26 квітня 2022 року № 601/1473/19.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що виходячи зі змісту наявної в матеріалах справи розписки від 04 жовтня 2019 року відповідач отримала від позивача суму у розмірі 3 000 доларів США в борг до 21 жовтня 2019 року та зобов`язалась до 21 жовтня 2019 року вклеїти фото в свій паспорт і укласти попередній договір про продаж квартири АДРЕСА_1 . Також в даній розписці зазначено, що загальна сума продажу двох об`єктів 28 500 доларів США (а.с.5).

Разом з цим, в провадженні Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська перебуває цивільна справа №204/8590/20 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_8 та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Є.Є. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 28 грудня 2019 року та дарування від 28 грудня 2019 року часток квартири АДРЕСА_2 (а.с.63-101,126-128).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінив розписку від 04 жовтня 2019 року, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й колегія суддів, дійшов висновку, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у позику, як і не встановлено й обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу. Встановивши, що згідно з розпискою ОСОБА_9 зобов`язалась до 21 жовтня 2019 року вклеїти фото в свій паспорт, укласти попередній договір про продаж квартири, а не повернути отриману у борг суму коштів, суд першої інстанції врахувавши заперечення відповідача щодо написання розписки так й отримання у борг будь-яких коштів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин саме за договором позики, чим мотивовано позов.

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін та справжню правову природу розписки, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку щодо наявності інших правовідносин між сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди скаржника з ухваленим судовим рішенням та власного тлумачення норм права. Відповідні посилання спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами права.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування до спірних правовідносин положень статей 1046, 1047 ЦК України та невірно оцінених доказах у справі, є необґрунтованими. Судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суд в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова