Справа № 373/1252/23
Номер провадження 2/373/509/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

Представник позивача Гребенюк О.С. звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 24.03.2014 в сумі 30248,00 гривень та судові витрати в сумі 2684,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою 24.03.2014 був укладений кредитний договір № б/н.

Проте, у зв`язку з порушенням відповідачкою зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених відповідачкою коштів на погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 21.03.2023 становить 30248,35 грн, що складається з тіла кредиту 25055,56 грн, заборгованості за простроченими відсотками 5192,79 грн.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою суду від 24.07.2023 відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

В матеріалах справи є клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника АТ КБ «ПриватБанк», про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, проти винесення заочного рішення не заперечує.

У встановлений судом строк відповідачкою, яка належним чином повідомлена про розгляд справи, не надано відзиву на позов без поважних причин, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України.

Судом встановлено наступні обставини:

До позовної заяви додано копію анкети-заяви від 24.03.2014 про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», де зазначені персональні данні ОСОБА_2 .

Проте в анкеті-заяві відсутня відмітка про те, що ОСОБА_2 пам`ятку клієнта, що містить також Тарифи на основні умови обслуговування та кредитування, отримала і ознайомилась з її змістом під підпис.

Будь-яких конкретних умов надання банківських послуг, у тому числі строків, розмірів, процентних ставок, в анкеті не зазначено.

Відсутня відмітка про те, яку картку відповідачка виявила бажання оформити.

Зворотній бік анкети-заяви взагалі не заповнений, що може свідчити про неналежне ознайомлення відповідачки з її змістом, міститься лише дата та підпис відповідачки у формі написання її прізвища, що відрізняється від її підпису у копії паспорта.

До позову додано копію витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який має чотири різні види тарифів та не має будь-яких позначок, які б вказували, який саме вид тарифу був обраний відповідачкою та чи взагалі відповідачка ознайомилась із цими тарифами.

До позову доданий паспорт споживчого кредиту, підпис споживача в якому датований 27.08.2021, тобто понад дев`ять років з дати підписання анкети-заяви.

Також, до позову додано роздруківку з документа без назви та дати, який можливо ідентифікувати відповідно до п.10 додатків до позовної заяви, як «Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання заяви», який не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідачки з саме цими за змістом Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку.

Позивачем додано копію паспорту ОСОБА_2 з відміткою завірення 31.03.2016, однак, ані в тексті позовної заяви, ані додатками до неї не підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є тією особою, з якою укладено зазначений вище договір.

В суді досліджено довідку про надання відповідачукредитних карток: «Універсальна» № НОМЕР_1 від 24.03.2014 терміном дії 01/18, «Універсальна GOLD» № НОМЕР_2 від 15.01.2018 терміном дії 11/21, «Універсальна GOLD» № НОМЕР_3 від 27.08.2021 терміном дії 07/25. Будь-яких доказів на підтвердження згоди відповідачки на видачу чи зміну кредитних карток не надано.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача, на картковому рахунку № НОМЕР_1 , який стартував 24.03.2014, був встановлений кредитний ліміт 0,00 грн. 09.09.2017 кредитний ліміт був збільшений на 25000,00 грн та в подальшому постійно змінювався. Будь-яких доказів на підтвердження згоди відповідачки на встановлення чи зміну кредитного ліміту не надано.

Із зазначеної довідки не вбачається, щоб по інших відкритих на ім`я відповідачки карткових рахунках встановлювався кредитний ліміт.

Однак, з наданої позивачем роздруківки виписки про рух коштів на рахунку відповідачки за період з 24.03.2014 по 23.03.2023 за договором № б/н станом, згідно з якою залишок становить -30248,35 грн, вбачається, що рух коштів відбувався по всіх відкритих на ім`я відповідачки карткових рахунках.

Норми права, застосовані судом:

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За нормами ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до норм ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч.2 ст.639 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо) яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1069 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка набуває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту) …

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити:

1) номер клієнтського рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) сума вхідного залишку за рахунком; 7) код ID НБУ банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку.

Згідно з п.41 Положення операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані.

Відповідно до п.42 Положення підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Пунктом 43 Положення визначено, що первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Відповідно до п.46 Положення відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками здійснюється на підставі платіжних інструкцій, наданих/складених відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України з питань безготівкових розрахунків та виконання міжбанківських платіжних операцій в Україні в національній валюті.

Підпунктом 6 п. 51 цього Положення передбачено, що первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції.

Згідно з п. 52 цього Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

У п. 58 цього Положення передбачено, що банк самостійно розробляє форми регістрів синтетичного та аналітичного обліку, які повинні містити назву, період реєстрації операції, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Пунктом 62 цього Положення визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка суду аргументів сторін, доказів.

При оцінці доказів та аргументів суд враховує положення ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та нечіткі або двозначні положення договору тлумачить на користь відповідача, як споживача послуг позивача.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо даної категорії справ, викладеній в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»), а оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Відповідачкою підписана анкета-заява про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку».

Однак додана до позову роздруківку з документа без назви та дати, який можливо ідентифікувати відповідно до п.10 додатків до позовної заяви, як «Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг» у редакції, що діяла на момент підписання заяви» не підтверджує обставин укладення договору між позивачем та відповідачкою 24.03.2014.

Додана до позову копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» має чотири різні види тарифів та не має будь-яких позначок, які б вказували, що відповідачка ознайомилась із цими тарифами та обрала один із них.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка здійснювала періодичні платежі різними сумами. З наданих позивачем документів неможливо встановити, на погашення якої саме (за датою отримання) заборгованості сплачувались ці суми.

Належних, допустимих та достатніх доказів у контексті вище перелічених норм законодавства щодо виникнення між позивачем та відповідачкою зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених позивачем, суду не надано, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, строків їх повернення.

Також, з досліджених доказів не вдалось встановити, як співвідноситься заборгованість «за тілом кредиту», зазначене у позові із іншими складовими заборгованості, положеннями Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, та нормами ЦК України.

Cудом враховується, що передбачений ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування розповсюджується на сторони лише щодо посилання ними на певні обставини. Закон не покладає на відповідача обов`язку спростування певних тверджень позивача, крім справ щодо визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, до яких ця справа не відноситься. Будь-яких судових рішень на підтвердження обставин, на які посилається позивач, суду не надано.

Отже, неподання відповідачкою відзиву на позов або доказів, що спростовують факт укладення кредитного договору, чи наявність заборгованості, чи її розмір є правом відповідачки та не свідчить про визнання нею обставин, на які посилається позивач.

Зважаючи на основні засади цивільного судочинства - верховенство права (правовладдя) та законність, суд не може покладати на відповідачку у цій справі обов`язок спростування будь-яких обставин, на які посилається позивач.

Досліджена судом копія анкети-заяви, визначає лише три складові договору про надання банківських послуг: анкета-заява, Умови і правила надання банківських послуг та тарифи.

Додана до позову копія Паспорта споживчого кредиту, датована 27.08.2021, містить різні види банківських послуг, що надаються споживачам, у тому числі зазначаються різні умови кредитування, залежно від виду банківських послуг. При цьому, у розділі 7 цього Паспорту вказано про відмінність паспорту та договору про споживчий кредит, зокрема, що умови такого договору можуть відрізнятися від інформації, наведеної у цьому Паспорті.

Зважаючи на вказане, а також з огляду на положення ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту фактично становить собою інформацію, яка надається споживачу до укладення кредитного договору та не підтверджує обставин погодження між сторонами умов конкретного кредитного договору.

З огляду на те, що анкета-заява від 24.03.2014 (єдиний документ, який містить підпис відповідача) не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, а також строку користування позиченими коштами (строк повернення), суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню саме на погашення виниклої заборгованості за основним зобов`язанням (позичені кошти).

З виписки з рахунку, відкритого позивачем на ім`я відповідачки, вбачається, що 31.07.2021 після позитивного залишку на картковому рахунку відповідачкою здійснено придбання товарів, що в подальшому неодноразово повторювалося. Крім того, відповідачкою неодноразово використовувались кошти з рахунку на інші потреби (поповнення мобільного, зняття готівки тощо). Сума безпосередньо використаних нею коштів становить 38159,09 грн.

У позовній заяві не вказаний час, який позивач визначив як момент виникнення заборгованості у відповідачки у зв`язку із отриманням кредитних коштів, але вказано, що позивачем обрахована заборгованість станом на 21.03.2023. Зважаючи на вищенаведене судом, у контексті предмету позову, зазначений час (період) визначається з 31.07.2021.

01.11.2021 відбулося перше списання відсотків за користування кредитним лімітом. Однак, з позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається підстав списання зазначених коштів з рахунку відповідачки.

Відповідачка на погашення заборгованості періодично здійснювала поповнення на загальну суму 19717,3 грн.

Отже сума основного зобов`язання відповідачки, становить 18441,79 грн.

У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про часткове порушення прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2684 грн, як передбачено ст.4 ЗУ «Про судовий збір». Ціна позову визначена позивачем сумою стягнення 30248,35 грн.

Оскільки, суд частково задовольняє вимоги на суму 18441,79 грн, що становить 61 % від ціни позову, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 1637,24 грн (2684:100х61%) судових витрат у виді судового збору.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 18441(вісімнадцять тисяч чотириста сорок одна) грн 79 коп.

У задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 1637 (одна тисяча шістсот тридцять сім) грн 24 коп.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повні найменування сторін та інших учасників справи:

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» - місцезнаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001, ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя: Д. В. Свояк