Номер провадження 2/754/3164/23 Справа №754/5746/23
19 вересня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Сенюти В.О.
при секретарі: Солонюк К.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування жилим приміщенням. Позовну заяву мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.04.1999 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 06.12.2011 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 . На даний час між співвласниками складаються складні родинні відносини та не можуть дійти згоди щодо порядку користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, позивач просить встановити порядок користування жилим приміщенням. Виділити за ОСОБА_1 кімнату площею 11,8 кв.м., виділити ОСОБА_3 кімнату площею 17,3 кв.м., ОСОБА_2 виділити кімнату площею 12,0 кв.м. Залишити 41,1 кв.м. у спільному користуванні між трьома співвласниками майна.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2023 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.
Позивач в судове засідання не з`явився, письмові матеріали справи містять заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовну заяву підтримує, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Оскільки відповідачі про розгляд справи повідомлялися належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить заява, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України.
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності від 13.04.1999 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 в рівних частинах.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2011 року спадкоємцями майна ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформований 28.05.2021 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах.
Відповідно до технічного паспорту, спірна квартира, загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 41,1 кв.м., складається з трьох ізольованих кімнат, площею 17,3 кв.м., 12,0 кв.м., 11,8 кв.м., кухні, площею 8,0 кв.м., ванної кімнати - 2,9 кв.м., вбиральні (поєднаної), площею 1,2 кв.м., коридорів - 2,5 кв.м., 12,1 кв.м., 4,4 кв.м., балкону - 1,4 кв.м.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016 року.
Також, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Разом з тим, житлові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Житловим кодексом України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За змістом статей 47, 48 ЖК України, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі встановлюється в розмірі 13.65 квадратного метру на одну особу.
Враховуючи, що житлова площа спірної квартири, на кожного співвласника припадає по 13,7 кв.м. жилої площі квартири, кімнат, які б точно відповідали розміру частки кожного зі співвласників у квартирі немає, проте, запропонований варіант виділення у користування кімнат не тягне за собою порушення прав відповідачів.
Виходячи з вищенаведених норм права та правової позиції Верховного Суду, суд погоджується з даними доводами позивача і вважає, що справедливим та таким, що відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу буде встановлений запропонований позивачем порядок користування житлом, а саме: виділити позивачу у користування кімнату, площею 11,8 кв.м., у користування відповідачу ОСОБА_2 кімнату, площею 12,0 кв.м., у користування відповідачу ОСОБА_3 кімнату, площею 17,3 кв.м., місця загального користування (кухня, вбиральня, ванна кімната, коридори, балкон) залишити в загальному користуванні сторін.
При цьому суд враховує, що відповідачі не оспорювали того факту, що вказаний порядок користування квартирою вже склався і є сталим, а тому суд вважає, що визначення порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов сторін у справі. Виділяючи в користування ізольовані жилі кімнати буде дотримано принцип адекватності розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та збережено цільове призначення квартири, а саме проживання людей.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що дійсно між сторонами існує спір щодо користування цим майном і поділ квартири з виділенням вказаних часток в натурі є неможливим. Відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом, оскільки такий є найбільш наближений до розміру житла, що перебуває у власності сторін, відступ є незначним, інші варіанти не запропоновані, а також суд враховує і порядок користування спірним житлом, що склався. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги про встановлення порядку користування в повному обсязі.
Оскільки, позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, а відтак враховуючи ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 1073,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 141, 264-265, 268, 273, 280-284, 365 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування жилим приміщенням - задовольнити.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме:
?виділити у особисте користування ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) кімнату, площею 11,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 ;
?виділити у особисте користування ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ), кімнату, площею 17,3 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 ;
?виділити у особисте користування ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) кімнату, площею 12,0 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 ;
?місця загального користування (кухня, площею 8,0 кв.м., ванна кімната - 2,9 кв.м., вбиральня, площею 1,2 кв.м., коридори, площею 2,5; 12,1; 4,4 кв.м., балкон, площею 1,4 кв.м.) у квартирі АДРЕСА_1 - залишити в загальному користуванні сторін.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення суду складено: 06.10.2023 року.

Суддя: В.О. Сенюта