Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/3149/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13475/2023
Головуючий у суді першої інстанції Н. В. Пономаренко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
04 жовтня 2023 року місто Київ

Справа № 761/3149/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги

ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,

Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н. В., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення заборгованості з виплати пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2022 у справі № 640/4067/22, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2022, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 10.11.2021 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію, починаючи з 10.11.2021. Позивачем зазначено, що добровільно рішення суду частково виконано відповідачем та поновлено виплату пенсії з 01.12.2022 щомісячно в розмірі 20 930,00 грн (з урахуванням максимальних обмежень в розмірі 10 прожиткових мінімумів), нарахована заборгованість з недоплати пенсії в розмірі 249 708,00 грн з 10.11.2021 по 30.11.2022. Виплата заборгованості поставлена у чергу на виплату. Виплату пенсії з 10.11.2022 по 31.12.2021 була проведена ОСОБА_1 ГУ ПФУ в м. Києві в сумі 32 318,00 грн. Розмір загальної суми заборгованості нарахований ГУ ПФУ в м. Києві за період з 10.11.2021 по 30.11.2022 в сумі 249 708,00 грн. Залишок заборгованості з пенсії невиплаченої ГУ ПФУ в м. Києві становить 217 390,00 грн. ОСОБА_1 вважає, що з боку ГУ ПФУ в м. Києві вчинено порушення його прав на отримання пенсії в призначеному розмірі відповідно до Закону України №2262-XII, тому ГУ ПФУ в м. Києві має виплатити йому вказану заборгованість за період з 01.01.2022 по 30.11.2022. Оскільки пенсія позивачу не виплачена своєчасно, пенсійний орган повинен був при її виплаті по-перше: виплатити заборгованість, по-друге: нарахувати компенсацію втрати частини доходів за відповідний період, проте таких дій не вчинив, та на переконання позивача безпідставно відмовив в задоволені заяви позивача щодо здійснення цих виплат. Зокрема за несвоєчасну виплату пенсії з урахуванням індексу інфляції у 2022 році позивачем нараховано компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, загальний розмір якої становить 4 551,05 грн.

У зв`язку із зазначеним позивач просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його користь заборгованість з виплати пенсії за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 у розмірі 217 390,00 гривень та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії з 01.01.2022 по 30.11.2022 у розмірі 4 551,05 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про стягнення заборгованості з виплати пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії задовольнити частково. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів (пенсійних витрат) у зв`язку із порушенням строків їх виплат у розмірі 4 551,05 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з виплати пенсії за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 у розмірі 217 390,00 грн ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості з виплати пенсії за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 у розмірі 217 390,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості з виплати пенсії за період з 01.01.2022 по 30.11.2022 у розмірі 217 390,00 грн, оскільки така заборгованість визнана відповідачем, проте не виплачена через посилання на відсутність бюджетних асигнувань на виплату пенсій на виконання судових рішень. Судом невірно здійснено аналіз норм законодавства стосовно виплати заборгованості, яка виникла через незаконне припинення виплати пенсії. Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції не врахував, що вказана заборгованість утворилася внаслідок незаконних дій органів ПФУ щодо повного припинення виплати пенсії позивачу.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів (пенсійних витрат) у зв`язку із порушенням строків їх виплат у розмірі 4 551,05 грн скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що Пенсійний фонд України вчинив всі залежні від нього дії для забезпечення виплати перерахованих пенсій. Заборгованість, що утворилася внаслідок виконання рішення суду буде здійснена у межах бюджетних асигнувань виділених на цю мету. Апелянт вказує на правомірність своїх дій при проведенні перерахунку пенсії позивачу, оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві діяло у відповідності до законодавства, чинного на момент виникнення у позивача права на перерахунок пенсії.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечило, про час та дату розгляду справи повідмлене належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Неявка представника відповідача в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційних скарг сторін, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частовому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 107 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.07.2022 у справі № 640/4067/22 задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії стосовно незаконного припинення виплати пенсії за вислугу років. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 10.11.2021 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію, починаючи з 10.11.2021. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2022 у справі № 640/4067/22 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2022 залишено без змін.

Відповідачем добровільно виконано рішення суду та поновлена виплата пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2022 та становить щомісячну суму в розмірі 20 930,00 грн (з урахуванням максимальних обмежень в розмірі 10 прожиткових мінімумів), нарахована заборгованість з недоплати пенсії в розмірі 249 708,00 грн з 10.11.2021 по 30.11.2022. Виплата заборгованості поставлена у чергу на виплату. Виплату пенсії з 10.11.2022 по 31.12.2021 була проведена ОСОБА_1 ГУ ПФУ в м. Києві в сумі 32 318,00 грн. Розмір загальної суми заборгованості нарахований ГУ ПФУ в м. Києві за період з 10.11.2021 по 30.11.2022 в сумі 249 708,00 грн. Залишок заборгованості з пенсії невиплаченої ГУ ПФУ в м. Києві становить 217 390,00 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач вважав, що діями відповідача щодо невиконання рішення суду йому заподіяно шкоду в означеному вище розмірі, і на підставі частини першої статті 1166 ЦК України ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути на свою користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій позивачу пенсії у розмірі 217 390,00 грн та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період 01.01.2020 по 30.11.2022 у розмірі 4 551,05 грн.

Отже, до предмета позову в цій справі входить вимога про стягнення нарахованої, але не виплаченої позивачу пенсії у розмірі 217 390,00 грн та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яку позивач обчислив шляхом множення нарахованої пенсії на індекс інфляції за період затримання виплати пенсії, що мало місце 01.01.2020 по 30.11.2022 у розмірі 4 551,05 грн

Колегія суддів дійшла висновку, що вирішуючи даний спір перш за все необхідно вирішити питання про предметну та суб`єктну юрисдикцію даної справи виходячи насамперед з характеру (змісту) правовідносин, що склалися після того, як адміністративний суд зобов`язав управління ПФУ поновити та виплатити пенсію позивачу, починаючи з 10.11.2021. Поряд з цим слід зауважити, що управління ПФУ виконало судове рішення в частині поновлення позивачу виплати пенсії та перерахувало її частину позивачу, але не виплатило перераховану суму пенсії, що своєю чергою, як вважає позивач, спричинило втрату (знецінення) частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Так, відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду (пункти 1, 2, 8 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України заборгованості з виплати пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку с порушенням строків її виплати.

При цьому вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах, у тому числі щодо стягнення коштів (пенсійних виплат) врегульовано положеннями КАС України.

До предмета позову в цій справі входить вимога про стягнення заборгованості з виплати пенсії та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Як зазначає позивач, управління ПФУ виконало частково судове рішення, поновило виплату пенсіі і перерахувало пенсію, але не виплатило перераховану суму пенсії, що у свою чергу, як вважає позивач, спричинило втрату (знецінення) частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Так, критерієм для розв`язання юрисдикційних спорів має значення й суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, який, однак, не завжди є визначальним.

У правовому відношенні, що склалося, потрібно також визначити, чи управління ПФУ, окрім властивостей стосовно його статусності, діяло чи мало діяти як публічна адміністрація; чи заявлена до виплати на підставі судового рішення перерахована пенсія є продуктом невиконання суб`єктом владних повноважень власне своїх владних, управлінський функцій у сфері відносин соціального забезпечення, чи після присудження і не виплати ця сума набуває властивостей, притаманних поняттям «майно», «доходи», право на які визнав суд і яке на виконання рішення останнього мають бути виплачені позивачу в розмірі його дійсної вартості на час виплати.

Спір який виник між сторонами у даній справі є спором щодо захисту прав та інтересів позивача у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» прямо передбачено, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема, пенсії.

З наведеного регулювання випливає, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, а саме пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Отже колегія суддів вважає, що спір, який виник у справі між позивачем та органом ПФУ як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» є публічно-правовим.

Суть та суб`єктний склад спірних правовідносин вказують на те, що заявлений у цій справі спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Так, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Отже, на правовідносини щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширються юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Отже, помилковими є міркування суду першої інстанції про те, що до юрисдикції цивільного суду слід відносити спір про право позивача на виплату пенсії в розмірі, який встановив суд у своєму рішенні, а також компенсації за втрату частини цієї пенсії через порушенням строків її виплат у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій.

Європейський суд з прав людини у справі «Дія 97» проти України» (заява № 19164/04, рішення від 21 жовтня 2010 року, пункт 47) вказував, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справах «Каньєте де Хоньї проти Іспанії» (), заява № 55782/00, п. 36, ECHR 2002-VIII; «Гору проти Греції» (№ 3) (Gorou v. Greece (no. 3)), заява № 21845/03, п. 27, від 22 червня 2006 року; «Михолапа проти Латвії» (Miholapa v. Latvia), зава № 61655/00, п. 24, від 31 травня 2007 року, та «Андрєєва проти Латвії» (Andrejeva v. Latvia) [ВП], заява № 55707/00, п. 99, ECHR 2009-...).

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду та усталену практику щодо їх застосування, що відповідає принципу юридичної визначеності.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спір про право позивача на виплату пенсії в розмірі, який встановив суд у своєму рішенні, а також компенсації за втрату частини цієї пенсії через порушенням строків її виплат у зв`язку з невиконанням з боку суб`єкта владних повноважень своїх публічно-владних управлінських функцій відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно вимог ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування та закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини другої статті 377 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України вважає за необхідне роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 377, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення заборгованості з виплати пенсії та стягнення компенсації частини доходів (пенсійних виплат) у зв`язку з порушенням строків їх виплат закрити.

Роз'яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 16 жовтня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна