П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2023 року місто Київ

справа № 756/7753/13-ц

провадження № 22-ц/824/11216/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Числовською Іреною Вітольдівною,

на ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 18 травня 2023 року, постановлену у складі судді Диби О.В.,

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кантієро», Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_2 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Заява обґрунтована тим, що за результатами застосування АБ «Київська Русь» такого позасудового способу звернення стягнення як «виконавчий напис» було у позасудовому порядку звернуто стягнення на усі три об`єкти нерухомого майна, що виступали забезпеченням за кредитними договорами від 29 травня 2007 року та від 25 лютого 2005 року, позичальником за якими був ОСОБА_1 .

Проте, як стало відомо ОСОБА_1 у серпні 2022 року, незважаючи на звернення стягнення на предмети іпотеки, банк вирішив звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16 вересня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитними договорами в сумі 2341578,82 грн. та 2889141,78 грн.

На виконання вказаного рішення судом були видані виконавчі листи, які підлягають визнанню такими, що не підлягають виконанню з огляду на положення Закону України «Про іпотеку».

Банк вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, яка залишалася після реалізації предметів іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 18 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в який просив ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати виконавчі листи такими, що не підлягають виконанню.

В апеляційній скарзі зокрема зазначає, що у заочному рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року по справі №756/7753/13-ц відсутні взагалі будь-які посилання на те, що банк вже одержав упозасудовому порядку частину заборгованості, більш того, задовольнив свої вимоги шляхом позасудового звернення стягнення.

В ході розгляду справи ТОВ «Фінансова компанія «Кантієро», як новий кредитор, якому у відповідності до акту приймання-передачі від 6 травня 2020 року, укладеного з ТОВ «Ю-БЕЙС», було передано матеріали кредитної справи ОСОБА_1 , також не довів того, що під час розгляду справи №776/7753/13-ц про стягнення заборгованості за кредитними договорами з суми боргу позичальника було відмінусовано від загальної суми боргу суми, одержані від реалізації усіх трьох предметів забезпечення.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із позасудовим зверненням стягнення на предмети іпотеки, та не розглянув можливість визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, частково тобто в частині вже одержаних сум.

Суд схвалив подвійне стягнення заборгованості за кредитним договорами, яке, вочевидь, мас відбуватися одночасно і за рахунок іпотечного майна, і потім ще раз без врахування вартості одержаного іпотечногомайна та грошових коштів від реалізації позасудової процедури звернення стягнення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Числовська І.В. доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати виконавчі листи такими, що не підлягають виконанню.

Представник стягувача ТОВ " ФК "Кантієро" - адвокат Круглик В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Числовської І.В. та представника стягувача ТОВ "Кантієро" - адвоката Круглика В.В, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив із того, що за результатами розгляду поданої останнім заяви не знайшли свого існування передбачені положеннями ст.432 ЦПК України підстави для визнання виконавчих листів таким, що не підлягають виконанню.

Будь-які докази вжиття боржником ОСОБА_1 заходів щодо погашення заборгованості, як і докази помилкової видачі виконавчих листів або того, що обов`язок боржника на момент їх видачі був відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин, у матеріалах справи відсутні. Посилання боржника на позасудове врегулювання спору, реалізацію в його ході предметів іпотеки та відсутністю у зв`язку з цим у боржника обов`язку подальшого виконання зобов`язань за кредитними та іпотечними договорами не узгоджуються з положеннями договорів іпотеки, погодженими боржником під час їх укладення, та положеннями чинного законодавства. Виконавче провадження зі стягнення з боржника залишку заборгованості перебуває на примусовому виконанні, в межах зазначеного виконавчого провадження органом виконавчої служби проведено ряд виконавчих дій, що свідчить про примусове виконання судового рішення, яке відбувається на даний час.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2013 року задоволено позов ПАТ «Банк «Київська Русь» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» заборгованість за кредитним договором №2843-45/5-2 від 25 лютого 2005 року в сумі 2341578 грн. 82 коп. загальної заборгованості, з яких: 2216350 грн. 85 коп. - основна сума заборгованості в національній валюті; 125227 грн. 97 коп. - пені за прострочення погашеного кредиту за період з 16 липня 2007 року по 16 липня 2008 року, заборгованість за кредитним договором №14610-45.1-07-2 від 29 травня 2007 року в сумі 2889141 грн. 78 коп. загальної заборгованості, з яких: 2571910 грн. 74 коп. - основної суми заборгованості; 317231 грн. 04 - пені за прострочення погашеного кредиту за період з 21 лютого 2009 року по 20 лютого 2010 року, а також судовий збір у розмірі 3441 грн.

На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом м. Києва видані виконавчі листи №2/756/3250/13 від 13 листопада 2013 року, на підставі яких Оболонським ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) відкриті виконавчі провадження НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2021 року замінено стягувача ПАТ «Банк «Київська Русь» на ТОВ «ФК «Кантієро» у зведеному виконавчому провадженні ВП НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчих листів №2/756/3250/13, виданих 13 листопада 2013 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2843-45/5-2 від 25 лютого 2005 року у розмірі 2 341 578,82 грн., заборгованості за кредитним договором №14610-45.1-07-2 від 29 травня 2007 року у розмірі 2 889 141,78 грн. Як убачається зі змісту вказаної ухвали, виконавчі провадження НОМЕР_3 та НОМЕР_4 були об`єднані у зведене виконавче провадження НОМЕР_2.

Крім того, як встановлено судом, 27 липня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. вчинено виконавчий напис №772 про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0601 га, кадастровий номер №:10:002:0465, та садовий будинок АДРЕСА_1 , на підставі якого відкрито виконавче провадження НОМЕР_5, в ході якого реалізовано вказане майно з прилюдних торгів. Залишок заборгованості становив 4 395 296,25 грн.

22 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. вчинено виконавчий напис №315 про звернення стягнення на нежилі приміщення загальною площею 162,90 кв.м, що складає 49/100 частин, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого відкрито виконавче провадження НОМЕР_6, в ході якого стягувач придбав майно за початковою ціною у розмірі 1 665 215,64 грн. шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, що фактично сторонами не заперечувалось.

27 липня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. вчинено виконавчий напис №773 про звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі якого відкрито виконавче провадження НОМЕР_8, в ході якого вказане майно було направлено на реалізацію, проте у зв`язку з тим, що торги не відбулися, стягувач виявив бажання в рахунок погашення боргу залишити за собою вказане нереалізоване майно. Залишок боргу за виконавчим документом на момент завершення виконавчого провадження становив 2 395 733,64 грн.

За змістом договорів іпотеки, а саме п.3.1.8 договору іпотеки №1889 від 31 травня 2008 року та договору іпотеки №10683 від 18 грудня 2008 року, а також п. 9.5 договору іпотеки №854 від 25 лютого 2005 року, наданих боржником, убачається, що у випадку недостатності суми від продажу предмету іпотеки для повного задоволення вимог іпотекодержателя він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимог, з іншого майна іпотекодавця.

Так, 11 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Турчиним А.А. відкрито виконавче провадження НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа №2/756/3250/13 від 13 листопада 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 2 341 578,82 грн.

У межах вказаного виконавчого провадження постановою від 11 серпня 2021 року накладено арешт на все майно боржника, а також на 50% у корпоративних правах ПП «Акуна-Матата», частку у розмірі 100% у корпоративних правах ПП «Прага Люкс», частку у розмірі 100% у корпоративних правах ПП «Кубертен Люкс», частку у розмірі 70% у корпоративних правах ПП «Севен Клаб», кошти, які містяться на рахунках, та автомобіль «Каділак», д.н.з. НОМЕР_1 , який оголошено в розшук відповідною постановою від 12 серпня 2021 року.

Частиною другою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Проте, обставин, визначених вищевказаною нормою процесуального права, які б давали підстави для задоволення заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, таких як: помилковість видачі виконавчого листа, добровільність виконання рішення суду боржником чи іншою особою, внаслідок чого обов`язок припинився, припинення обов`язку боржника з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України) у даній справі не встановлено.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяють на дві групи: 1) матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); 2) процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Саме такі роз`яснення надано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №8 від 25 вересня 2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах».

Безумовно, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення.

Виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.

Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.

Так, як було зазначено вище, процесуальний закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявні обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, судячи із змісту поданої заяви та апеляційної скарги, заявника пов`язували з тим, що його обов`язок як боржника, повністю відсутній у зв`язку з його припиненням з встановлених законом підстав, а саме - частиною 4 статті 36 Закону України "Про іпотеку".

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої Цивільного кодексу України.

Відповідно частин першої та другої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 605 ЦК України, зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно положень статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Відповідно до статті 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що передбачені ч.4 ст.36 Закону України "Про іпотеку" правові наслідки у вигляді недійсності наступних вимог іпотекодержателя до боржника наступають лише у випадку добровільного, тобто позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя.

Водночас, у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу з боржника, яке набрало чинності до процедури позасудового врегулювання та відсутності доказів про його виконання в повному обсязі або доведеності того, що зобов`язання боржника є припиненим ч.4 ст.36 цього Закону застосована бути не може.

Таке обумовлене тим, що відповідно до положень статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Також, пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України встановлено, що однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення у справі є обов`язковим для виконання. Держава забезпечує виконання судових рішень у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину "судового провадження" відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями ст. ст. 1, 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Встановлено, що в виконавчі листи у даній справі, які заявник просив визнати таким, що не підлягають виконанню, були виданий на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Подальші питання щодо здійснення стягнення за такими виконавчими листами вирішуються у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому, доказів на підтвердження факту повного виконання боржником рішення суду, яке набрало законної сили, або доказів того, що його зобов`язання за кредитними договорами є припиненими матеріали справи не містять. Станом на день розгляду даної справи у суді першої інстанції, виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2/756/3250/13, видних Оболонським районний судом м.Києва на примусове виконання вказаного судового рішення, не закінчене.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не довівши суду факту припинення зобов`язань боржника за кредитним договором, його вимога про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню є передчасною.

Доводи апеляційної скарги про те, що позасудове врегулювання спору завершено, внаслідок чого, відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними, не заслуговують на увагу, оскільки дійсність вимог до боржника підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Положення договорів іпотеки містять застереження щодо наслідків, передбачених ст. 36 Закону України "Про іпотеку", а тому наявні підстави стверджувати, що зобов`язання ОСОБА_1 перед стягувачем ТОВ ФК "Кантієро" не припинилися після набуття банком права власності на предмети іпотеки, оскільки договорами іпотеки підставою припинення таких зобов`язань визначено лише повне погашення боргу за договором разом з усіма супутніми платежами, однак, з огляду на вартість предметів іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття банком права власності напредмет іпотеки не відбулося, оскільки визначеної суми не вистачило для задоволення вимог.

Таким чином, зобов`язання за договором позики не припиняється в силу його невиконання у разі, якщо вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, тому кредитор має право на стягнення суми, якої не вистачило для погашення усієї суми заборгованості. Наведене дає обґрунтовані підстави для висновку, що положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" запобігають можливому подвійному стягненню кредитором - іпотекодержателем суми боргу, яка отримана ним за рахунок набуття у власність предмета іпотеки, та не є підставою для припинення основного зобов`язання.

За наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили, за відсутності доказів про його виконання в повному обсязі або доказів про припинення зобов`язань боржника не можуть бути застосовані положення ст.36 Закону України "Про іпотеку" щодо недійсності наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання, та відповідно наявності підстав для визнання у даній справі виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню згідно ч.2 ст.432 ЦПК України.

Розмір майна, переданого стягувачу має враховуватися виконавцем при виконанні рішення суду, проте ця обставина не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки і повного чи часткового погашення боргу боржник вправі звернутися до виконавця із відповідною заявою щодо повного чи часткового погашення боргу і відповідного зменшення розміру боргу або закриття виконавчого провадження у зв`язку із його повним погашенням або припиненням зобов`язань.

Судом установлено, що виконавче провадження зі стягнення з боржника ОСОБА_1 залишку заборгованості перебуває на примусовому виконанні, в межах зазначеного виконавчого провадження, органом виконавчої служби проведено ряд виконавчих дій, що свідчить про те, що примусове виконання судового рішення відбувається на даний час.

З огляду на викладене, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Числовською Іреною Вітольдівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м.Києва від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус