Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 344/4521/22

провадження № 61-12656ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та дружину до досягнення дитиною трирічного віку,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та дружину до досягнення дитиною трирічного віку.

В обґрунтування позову зазначала, що 04 вересня 2021 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу одруження спільне життя у них не склалося. З лютого 2022 року ОСОБА_1 проживає з іншою жінкою і з того часу не бере жодної участі у вихованні та догляді за сином, не надає коштів на його утримання. За таких обставин подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим. Враховуючи інтереси малолітнього сина, який проживає разом з нею, те, що вона має у власності двокімнатну квартиру, вважає за необхідне залишити проживати його разом з нею.

Також зазначала, що весь тягар обов`язків по забезпеченню дитині належних умов для проживання, харчування та розвитку вона несе одноособово. Дитина активно росте, потребує постійного догляду, збалансованого та якісного харчування.

Вказувала, що вона має право на утримання від відповідача, оскільки доглядає за дитиною до досягнення нею трьох років та не має самостійного доходу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований Сторожинецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області 04 вересня 2021 року, малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити на проживання з матір`ю. Стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 6 000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття та на її утримання у розмірі 3 000 грн щомісячно до досягнення сином - ОСОБА_3 трьох років.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 20 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задовольнив. Розірвав шлюб між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 , зареєстрований 04 вересня 2021 року у Сторожинецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис за № 143.

Малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати з матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі по 6 000 грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 14 квітня 2022 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неї у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі позову - з 14 квітня 2022 року до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку.

Вирішив питання щодо судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 залишив без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2023 року в частині залишення дитини на проживання з матір`ю, стягнення аліментів на дитину та дружину до досягнення дитиною трирічного віку залишив без змін.

17 серпня 2023 року ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн щомісячно та стягненні з відповідача на користь позивача аліментів на позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн щомісячно до досягнення дитиною трьох років та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2. задоволено частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2 272 грн щомісячно та відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 вересня 2021 року зареєстрували шлюб у Сторожинецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Чернівецькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 143.

У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з актом № 67 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10 травня 2022 року, що підписаний старостою Нижньопетровецького старостинського округу Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у АДРЕСА_2 , у будинку загальною площею 99 кв. м, житловою площею 82 кв. м, кількість кімнат - 2, з наявністю земельної ділянки площею 0,35 га. Зі слів матері ОСОБА_8 її син ОСОБА_1 ніколи не працював, трудової книжки не має.

Відповідно до копій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів ОСОБА_1 є власником транспортних засобів: Volkswagen Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на який 11 січня 2022 року оформлено страховий поліс № АР/2546281 та Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на який 11 січня 2022 року оформлено страховий поліс № АР/2546282.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд зазначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», розмір прожиткового мінімуму дітей віком до 6 років становив: з 1 січня - 2 100 грн, з 1 липня - 2 201 грн, з 1 грудня - 2 272 грн.

Законом України «Про Державний бюджет України» на 2023 рік установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 2 272 грн.

Згідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання у разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Статтею 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Аргументи касаційної скарги про неналежну оцінку доказів судами попередніх інстанцій суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про застосування апеляційним судом норм матеріального права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справі № 367/3084/18, від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, від 28 лютого 2018 року у справі № 766/47/16-ц, суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на таке.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].

Враховуючи викладене, висновки апеляційного суду не суперечать практиці Верховного Суду, викладеній у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що питання про визначення розміру аліментів на утримання дитини та надання матеріальної допомоги дружині, яка доглядає за дитиною до трирічного віку вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи. Судами встановлено всі фактичні обставини справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 липня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваних рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані рішення є законними і обґрунтованими, прийнятими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 липня 2023 року, суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дитину та дружину до досягнення дитиною трирічного віку.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров