КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Батрин О.В.
Апеляційне провадження №22-ц/824/9111/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.

секретар - Кролівець О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів за договором депозиту.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк».

Вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договори банківського вкладу, а саме:

- № SAMDN1531 вклад «Депозит карта» на суму 1 412,17 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_1 ;

- «Пенсійна» на суму 1 279,36 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_2 ;

- № SAMDN7406 вклад «Депозит плюс» від 27.12.2012 року на суму 182 485,48 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_4 ;

- № SAMDN5271 вклад «Депозит плюс» від 11.01.2013 року на суму 40 003,41 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_6 ;

- № SAMDN6062 вклад «Накопичувальний» від 07.08.2008 року на суму 21,94 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_8 ;

- № SAMDN5721 «PLATINUM» на суму 2,08 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_9 ;

- № SAMDN30199 «Карта моряка» на суму 6 900,80 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_10 ;

- № SAMDN1234 «Gold» на суму 448,25 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_11 ;

- № SAMDN1640 вклад «Стандарт» від 29.11.2010 року на суму 17 121,56 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_13 ;

- «Депозит карта» на суму 459,96 Євро, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_14 ;

- № SAMDN5020 вклад «Стандарт» від 28.12.2009 року на суму 21 152,21 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_16 .

Після проголошення Росією про включення Криму до складу РФ на правах суб`єкта федерації рахунки вкладників «Прватбанку» були заблоковані.

Доступ клієнтів до інформації на особистому кабінеті Приват24 обмежено, інформація відсутні до тепер.

Позивач неодноразово звертався до банку із проханням про розблокування рахунків, розірвання договорів, повернення коштів, натомість банк відмовляв з посилання на припинення діяльності на території тимчасово окупованої АР Крим та м. Севастополь та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях.

ПАТ «Приватбанк» 15 травня 2014 року прийняв рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії « Кримське регіональне управління « ПАТ КБ « Приватбанку».

Позивач не має можливості виїхати за межі окупованої території. Всі заощадження знаходились на депозитному рахунку в АК КБ «Приватбнак».

Із засобів масової інформації позивачу стало відомо, що відповідач уклав договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів Приватбанк із ТОВ «ФК «Фінілон».

Правочин щодо переведення боргу позивач не визначає, тому що згоди на переведення своїх грошових коштів не надавав.

Договори банківських вкладів між позивачем та відповідачем не розірвані, зобов`язання не припиненні.

Відповідач не підтвердив розірвання договорів, грошові кошти не повернув.

У прохальній частині позову просив

- стягнути з відповідача на його користь за договорами банківського вкладу, а саме:

- «Стандарт», рахунок № НОМЕР_17 , дата 11 листопада 2013 року , сума коштів 10 000 грн.;

- «Накопичувальний», рахунок № НОМЕР_18 , дата 11 листопада 2013 року , сума коштів 641,09 грн.;

- «Депозит карта», рахунок НОМЕР_19 , сума коштів 1 412,17 грн.;

- «Пенсійна», рахунок НОМЕР_2 , сума коштів 1 279,36 грн.;

- «Депозит Плюс», рахунок НОМЕР_20 , дата 27 грудня 2012 року, сума коштів 182 485,48 грн.;

- «Депозит Плюс», рахунок НОМЕР_21 , дата 11 січня 2013 року , сума коштів 40 003,41 грн.;

- «Накопичувальний», рахунок НОМЕР_22 , дата 07серпня 2008 року , сума коштів 21,94 грн.;

- «PLATINUM», рахунок НОМЕР_23 , сума коштів 2,08 доларів США;

- «Карта моряка», рахунок НОМЕР_24 , сума коштів 6 900,80 доларів США;

- «Gold», рахунок НОМЕР_25 , сума коштів 448,25 доларів США;

- «Стандарт», рахунок НОМЕР_26 , дата 29 листоада 2010 року , сума коштів 17 121,56 доларів США;

- «Депозит карта», рахунок НОМЕР_14 , сума коштів 459,96 Євро;

- «Стандарт», рахунок НОМЕР_27 , дата 28 грудня 2009 року , сума коштів 21 152,21 Євро.

Ухвалою суду від 29.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11.02.2022 року (а.с. 20).

Від представника відповідача ОСОБА_2 17 серпня 2022 року надійшов відзив на позов (а.с. 46-54), відповідно до якого позовні вимоги в частині стягнення коштів в розмірі 1 279,36 грн. за картковим рахунком № НОМЕР_28 є неправомірними, оскільки залишок коштів по вказаному рахунку становить 0,00 грн. Щодо позовних вимог за договорами «Стандарт 366 днів» ( дата 11 листопада 2013 року ) , сума коштів 10 000 грн, та «Накопичувальний 366 днів»- дата 11 листопада 2013 року , сума коштів 641,09 грн, то останні є безпідставними, оскільки за даними Департаменту обліку та розрахунків АТ КБ «ПрватБанк» не виявлено договорів за зазначеними реквізитами, які б були б укладені між банком та позивачем. Вказала, що заява про розірвання договору банківського вкладу, повернення вкладу та нарахування процентів від 18 листопада 2021 року та докази направлення такої заяви відповідачу засобами поштового зв`язку є неналежними доказами, оскільки вказана заява не містить належного підпису позивача та нотаріального посвідчення, а також вимогу було направлено позивачем неналежним чином та у спосіб, який не передбачає здійснення ідентифікації особи. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним у позові відповідачем. Крім того, АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитним договором, укладеним між позивачем та АТ КБ «Приватбанк», який є предметом спору, а тому ТОВ «ФК «Фінілон» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволенню не підлягають, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд невзмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої він стосується (належного відповідача). Зауважила, що позивачем неправильно здійснено розрахунок суми нарахованих відсотків, а отже вимоги про їх стягнення є безпідставними. Крім того, позивачем всупереч вимогам закону не надано належних документів на підтвердження факту укладання договору, факту внесення грошових коштів на відповідні рахунки.

Представник відповідача надала письмові пояснення (а.с. 71-73), в яких зазначила, що зі змісту постанови Верховного Суду у справі № 321/1260/19 від 27 квітня 2022 року вбачається, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. З огляду на відсутність судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року в частині прав та обов`язків позивача у даній справі, всі правові наслідки, які були породженні з моменту укладення між первісним та новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним такого правочину. З огляду на вказане , вважає належним відповідачем у справі ТОВ «ФК «Фінілон».

Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року витребувано докази у позивача оригінали або належним чином завірені копії депозитних договорів: «Стандарт 366 днів» , дата 11 листопада 2013 року, сума коштів 10 000 грн. (реквізити, надані позивачем) та «Накопичувальний 366 днів», сума коштів 641,09 грн. (реквізити, надані позивачем) (а.с.75).

Представник відповідача Штронда А.М. 28 листопада 2022 року надав додаткові письмові пояснення (а.с. 92-100), в яких вказав, що питання недійсності правочину не може вирішуватися судом самостійно (за власною ініціативою) за відсутності відповідної позовної вимоги позивача або відповідної заяви позивача про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного із предметом спору правочину, що узгоджується із висновками викладеними Верховним Судом у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 530/1995/18.

Від позивача 15 лютого 2023 року надійшли додаткові письмові пояснення, відповідно до яких переведення боргу відповідачем на нового боржника ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» було здійснено з порушенням вимог законодавства, зокрема, у зв`язку із тим, що позивача не було проінформовано належним чином про вказаний факт заміни боржника та не було надано його згоди на переведення боргу на підставі договору б/н від 17 листопада 2014 року, а отже вважає даний договір є нікчемним. Також зазначив, що відповідач порушує права позивача незаконно заблокувавши доступ до рахунків позивача та особистого кабінету на сайті Приват24 та припиненням нарахування відсотків з 2014 року (а.с. 118-120).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, відповідач АТ КБ « ПРИВАТБАНК» не погоджуючись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального і процесуального права ,просить рішення суду змінити , виключити із мотивувальної частини рішення висновки щодо відсутності правових наслідків для кредитора внаслідок договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи, що суд встановив обставини без належної перевірки та надання правової оцінки.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 21 вересня 2023 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи.

Сторони в судове засідання не з`явились, заяв, клопотань щодо відкладення розгляду до суду не направляли.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати причини їх неявки до суду поважними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що між позивачем та відповідачем були укладені договори банківського вкладу, а саме:

- № SAMDN1531 вклад «Депозит карта» на суму 1 412,17 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_1 ;

- «Пенсійна» на суму 1 279,36 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_2 ;

- № SAMDN7406 вклад «Депозит плюс» від 27.12.2012 року на суму 182 485,48 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_4 ;

- № SAMDN5271 вклад «Депозит плюс» від 11.01.2013 року на суму 40 003,41 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_6 ;

- № SAMDN6062 вклад «Накопичувальний» від 07.08.2008 року на суму 21,94 грн., відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_8 ;

- № SAMDN5721 «PLATINUM» на суму 2,08 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_9 ;

- № SAMDN30199 «Карта моряка» на суму 6 900,80 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_10 ;

- № SAMDN1234 «Gold» на суму 448,25 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_11 ;

- № SAMDN1640 вклад «Стандарт» від 29.11.2010 року на суму 17 121,56 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_13 ;

- «Депозит карта» на суму 459,96 Євро, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_14 ;

- № SAMDN5020 вклад «Стандарт» від 28.12.2009 року на суму 21 152,21 доларів США, відповідно до умов якого нараховані проценти по вкладу нараховуються на карту/рахунок № НОМЕР_16 .

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення) передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті (пункт 2.1 Положення).

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Отже, за нормами вказаної Інструкції на квитанції повинні міститися: підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Суд першої інстанції встановив , що внесення грошових коштів підтверджуються договорами

-№ SAMDN7406 від 27 грудня 2012 року,

- № SAMDN6062 від 07 серпня 2008 року,

№ SAMDN1640 від 29 листопада 2010 року,

№ SAMDN5020 від 28 грудня 2009 року, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 7-11).

Відповідачем було надано належним чином посвідчений витяг з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який містить розмір боргу за депозитними договорами (а.с. 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України.

З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260).

Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21 квітня 2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк».

За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню.

Водночас, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк».

Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Пунктом 9 договору, сторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банкiвських днi до дати розiрвання договору.

На підтвердження факту розірвання договору позивачем було надано у якості доказу заяву від 18 листопада 2021 року про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами (а.с. 14).

Суд першої інстанції даючи оцінку вказаному доказу , правильно зазначив ,що заява не місить належного підпису позивача, оскільки в графі підпис зазначено лише слово «підпис», а отже не може бути взята судом як належний та допустимий доказ.

Крім того, матеріали справи не містять відмови відповідача щодо повернення грошових коштів.

Суд також встановив , що на звернення позивача від 18 листопада 2021 року відповідачем було направлено на адресу позивача відповідь від 23 листопада 2021 року № 20.1.0.0.0/7 - 211123/39869 (а.с. 64-65), відповідно до якої банк повідомив заявника про неможливість прийняття заяви про розірвання договору та повернення коштів, оскільки позивачем порушено порядок звернення до банку із такою заявою, а саме, банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, оскільки він направлений засобами поштового зв`язку. Крім того, відповідно до п. 3.1 Постанови Національного банку України № 267 письмовий запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. При цьому, відповідачем було роз`яснено яким саме чином (способом) позивач може звернутися до банку, щоб його заява була прийнята до розгляду.

Тому, доводи позивача, що він неодноразово звертався до відповідача із вимогою розірвати договір та повернути йому суму банківського вкладу та нараховані відсотки, але такі вимоги були проігноровані банком, суд правильно відхилив як безпідставні та недоведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року № 925/642/19 зазначено ,що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Суд зазначив , і це підтверджується матеріалами справи , що належних та допустимих доказів укладення позивачем з відповідачем договору банківського вкладу «Стандарт» від 11 листопада 2013 року на суму 10 000 грн. та банківського вкладу «Накопичувальний» від 11 листопада 2013 року на суму 641,09 грн, суду не надано, зокрема письмового договору банківського вкладу, а також відсутній й документ, що підтверджує внесення позивачем грошових сум до каси банку.

Крім того, відповідно до наданої представником відповідача виписки по картковому рахунку «Пенсійна» на суму 1 279,36 грн, на останньому відсутні грошові кошти (а.с.83-88).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано належних доказів подання заяви до відповідача про розірвання договору та/чи повернення вкладу з відсотками, а відтак у позивача відсутнє будь-яке не визнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які співпадають із доводами позовних вимог, які були предметом детального дослідження суду першої інстанції, яким надана правові оцінка оцінка у рішенні, не спростовують висновків суду першої інстанції, є безпідставними, зводяться до незгоди із прийнятим рішенням.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

За змістом статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:

по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі. З огляду на це , доводи апеляційної скарги АТ «КБ «Приватбанк» про виключення із рішення вказаного висновку є безпідставними.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29)

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову. Вірним є висновок суду і про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді