Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 283/94/22
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/13129/2023
Головуючий у суді першої інстанції В.С. Хоменко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

04 жовтня 2023 року місто Київ

Справа № 283/94/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Пасічник К. В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року, ухваленеу складі судді Хоменко В. С., в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтвання позову зазначила, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Шлюб між батьками дитини розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2013. Позивач вказала, що 15.05.2019 Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте мати дитини ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері дитина проживає з позивачем (бабусею по матері) та перебуває на її утриманні. Позивач вказує на те, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, взагалі не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Вказала, що на даний час дитина у зв`язку із воєнним станом виїхала за кордон зі своєю тіткою, з батьком ОСОБА_3 не спілкується, оскільки не бажає цього після того, як останній не надав сину дозвіл на виїзд за кордон для того, щоб попрощатись зі своєю матір`ю, яка тяжко хворіла і перебувала на лікуванні за межами України. Зазначила, що відповідач матеріально не утримує дитину, а позивач не має можливості отримати пенсію на утримання онука у зв`язку із смертю матері, оскільки батько не позбавлений батьківських прав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30.12.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення про стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої нітсанції не дослідив належним чином обставини справи та не врахував, що мати дитини за життя перешкоджала спілкуванню батька з сином, після розірвання шлюбу пішли з дитиною проживати на орендовану квартиру. Обмежене спілкування батька з сином було ще й тому, що він не хотів травмувати психіку дитини, оскільки той був налаштований проти спілкування з батьком з боку матері. Суд дійшов помилкового висновку про злісне ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина. При цьому апелянт вважає, що взяті судом першої інстанції до уваги докази не проаналізовані належним чином, оскільки судом не враховано, що позивач обізнана про те, як склалися відносини між батьком та дитиною в той час як ОСОБА_4 проживала з сином окремо в м. Києві. Вважає висновок органу опіки та піклування необґрунтованим, оскільки зазначений орган не встановлював його матеріального стану, відношення до дитини та її утримання.

Загалом апелянт вважає відсутніми підстави для застосування до даних правовідносин стосовно участі у вихованні дитини ст. 164 СК України, оскільки позивачем не було вчинено дій щодо батька дитини про застосування будь -яких заходів щоб змінити поведінку відповідача у разі необхідності її зміни. При цьому позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Також апелянт вказав, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки проживання дитини у сім'ї позивача не доведено та позивач не є піклувальником сина відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечив, надіслав до суду заяву про розгляд спрви без участі представника Органу опіки у якій вказано, що Орган опіки підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації належним чином повідомлялася про час та дату розгляду справи, у судове засідання апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечила. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Служби не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка його представника в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина перша статті 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано, дитина проживала з матір`ю окремо від батька.

15.05.2019 Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_2 станом на 31.10.2021 року заборгованість по аліментам складала 137 083,75 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 померла.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем школи І-ІІІ ступенів № 219 м. Києва, проживає без реєстрації з бабусею за місцем її реєстрації: смт. Гранітне Житомирської області.

Згідно наявних в матеріалах справи характеристик учня ОСОБА_3 , його батько з учителями не спілкується, навчанням сина не цікавиться, жодного разу не відвідував батьківські збори.

Висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради від 24.11.2022 № 286, визначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а.с. 125-129).

Звертаючись до суду із даним позовом позивач вказувала на те, що відповідач злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, оскільки взагалі не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання сина до його повноліття.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами з огляду на таке.

Так, відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Положеннями статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Отже, позивач ОСОБА_1 (бабуся ОСОБА_3 ) звернулася до суду із даним позовом як особа, в сім`ї якої проживає дитина після смерті матері дитини ОСОБА_4 (дочки ОСОБА_1 ), а тому є належним позивачем у даних правовідносинах, що не спростовано відповідачем у справі. Факт проживання ОСОБА_3 разом з бабусею підтверджується Актом від 21.12.2021 з підписами сусідів позивача ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та депутата Малинської міської Ради Евдокименко В.П. (а.с.21). Довідкою №117 від 06.07.2020 Гранітненської селищної ради доводиться факт проживання ОСОБА_3 разом з мамою з липня 2019 року в АДРЕСА_1 разом з бабусею (за її зареєстрованим місцем постійного проживання) (а.с. 22).

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів оцінює критично.

Та обставина, що на час розгляду справи судом дитина перебуває за кордоном зі своєю тіткою не спростовує факт проживання дитини з бабусею однією сім'єю на час виникнення спірних правовідносин між сторонами. Суд також ураховує, що причиною виїзду дитини за кордон слугувало оголошення в Україні війського стану, якій діє і до тепер.

Таким чином ОСОБА_1 є належним позивач у справі про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та стягнення аліментів на його утримання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. При цьому судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається при наявності вини в його батька/матері, які належно не виконують своїх батьківських обов`язків.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що в матеріалах справи наявні належні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що свідчить про його злісне та умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги як обґрунтований поданий витяг з рішення виконавчого комітету Малинської міської ради від 24.11.2022 № 286 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у ньому зазначено, що це рішення прийняте за результатами розгляду висновків комісії з питань захисту прав дитини та органу опіки та піклування з належним обґрунтуванням прийняття такого рішення.

При цьому апеляційни суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування є одним із доказів, який відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює у взаємному зв`язку з іншими доказами у справі.

Позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження свідомої та винної поведінки відповідача щодо невиконання ним своїх батьківських обов`язків відносно сина. Навіть після смерті матері ОСОБА_3 , батько не інтересувався життям сина його утриманням, а навпаки вирішив питання про закінчення виконавчого провадження по стягненню з нього аліментів на утримання сина у звязку зі смертю стягувача за виконавчим провадженням, чим фактично позбавив дитину засобів існування.

Сукупність встановлених під час розгляду справи обставин підтверджує ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків.

Отже, суд першої інстанції, на підставі правильно оцінених доказів, які мають індивідуальний характер, зробив обґрунтований висновок про те, що наведені позивачем за частиною першою статті 164 СК України підстави, передбачені для позбавлення відповідача батьківських прав є доведеними. Такі докази стороною відповідача не спростовані також у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів також враховує, що справа перебуває на розгляді суду з січня 2022 року, проте відповідач не вчиняв дій, крім апеляційного оскарження судового рішення, які б свідчили про наявність у нього інтересу до спілкування з дитиною, проведенні з нею часу та її виховання та утримання дитини. Обставина перебування дитини за кордоном не звільняє його від виконання батьківських обов`язків та, за наявності бажання, не є перешкодою для спілкування з дитиною за допомогою існуючих засобів комунікації. Посилання відповідача про наявність перешкод з боку позивача у спілкуванні з дитиною не підтвердилися під час розгляду справи.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого арґументовано мотивами, викладеними у рішенні суду першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Отже, суд встановив, що ОСОБА_2 участі у вихованні сина тривалий час не брав і його життям не цікавився. Зазначене підтверджується викладеними відповідачем у апеляційній скарзі обставинами щодо його необізнаності про місце проживання сина, виїзду за кордон його матері на лікування та її смерті у зв`язку із хворобою. Про вказані обставини відповідачу стало відомо через соціальні мережі.

Зокрема про ухилення відповідача від обов`язку утримувати свого сина свідчить наявна у нього заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 137 083,75 грн станом на 31.10.2021. Будь-яких поважних причин щодо виникнення такої великої суми заборгованості відповідач суду не навів, доказів цьому не надав. Після смерті матері дитини будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Отже, виходячи з якнайкращих інтересів малолітньої дитини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки вищевказані обставини справи та подані сторонами докази у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач своєю поведінкою підтверджує, що її змінити у кращий бік неможливо, свідомо ухиляючись від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина, який за встановленими обставинами справи не бажає спілкування з відповідачем як з батьком.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, як правильно встановив суд першої інстанції, що знайшло своє підтвердження при перегляді справи апеляційним судом, у справі встановлено.

Щодо задоволених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо її утримання.

Відповідно до частини третьої статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно прийматиме рішення про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Судом встановлено, що дитина проживає разом із бабусею та перебуває на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Зважаючи на те, що відповідач добровільно не надає кошти на утримання сина, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи стягнення з 30.12.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Отже, доведеним і обґрунтованим є висновок суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для задоволення доводів позивача.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача, яким судом першої інстанції надано належну оцінку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки судом апеляційної інстанції відмовлено відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, тому понесені ним витрати по сплаті судового збору за апеляційне оскарження рішення суду не підлягають відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 жовтня 2023 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна