Ухвала

03 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 372/825/21

провадження № 61-6566св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у своїх інтересах і в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 вересня 2021 року у складі судді Кравченка М. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сушко Л. П., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Зміст вимог позовної заяви

У березні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє у своїх інтересах і в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області, про зняття з реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Позов мотивований тим, що 27 жовтня 2006 року між банком і ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 384/130/06-М, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 40 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних строком до 25 жовтня 2021 року.

Повернення кредиту забезпечене договором іпотеки від 06 жовтня 2006 року, укладеним між банком і ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , згідно з умовами якого іпотекодавця передали в іпотеку трикімнатну квартиру загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідачі не виконували належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, позивач звернув стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки шляхом звернення з відповідною заявою до державного реєстратора.

Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в підпункті 4.5.3 договору іпотеки від 27 жовтня 2006 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

11 квітня 2018 року за банком зареєстроване право власності на спірну квартиру.

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у зазначеній квартирі, власником якої є АТ «Альфа-банк», зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 . Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в зазначеному житловому приміщенні після укладення договору іпотеки, тобто передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи.

Позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення, намагався вирішити питання в позасудовому порядку.

Проте, незважаючи на відсутність правових підстав для проживання у квартирі, відповідачі продовжують користуватись ним і відмовляються добровільно виселитись. Такі неправомірні дії створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатись нерухомим майном.

Позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування трикімнатною квартирою загальною площею 65,5 кв. м, житловою площею 39,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, у задоволенні позову АТ «Альфа-банк» відмовлено.

Рішення про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК УРСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла. Оскільки спірна квартира придбана за особисті кошти позичальника, а не за кредитні, відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення і надання їм іншого постійного житла. Необґрунтованими є посилання позову на норми права - норми статті ЖК України, оскільки вони не є застосовними у спірних правовідносинах з огляду на те, що спірне житлове приміщення не відноситься до державного житлового фонду, а є власністю позивача. Під час судового розгляду не було доведено наявність підстав для зняття відповідачів із реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за вказаною адресою зареєстрована особа, яка не досягла повноліття, тобто зняття з реєстрації цієї особи, порушують її права. Під час судового розгляду факт порушення прав власника недоведений належними і допустимими доказами, позивач всупереч вимогам статей 12, 13, 81 ЦПК України не довів правомірності своїх вимог.

Аргументи учасників справи

У липні 2022 року до Верховного Суду від АТ «Альфа-Банк» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» мотивована тим, що при розгляді справ про виселення громадян у разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, зокрема і на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», частина друга статті 109 ЖК УРСР (про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення) не підлягає застосуванню. Суди попередніх інстанцій не врахували, що підставою звернення стягнення на предмет іпотеки було іпотечне застереження, а не виконавчий напис нотаріуса, що позивач є власником майна (при цьому виконавчий напис нотаріуса взагалі не мав жодного відношення до набуття банком права власності на предмет іпотеки), а тому визнання колишніх власників такими, що втратили право проживання у спірному предметі нерухомості, є законним і не свідчить про втручання до приватного життя, оскільки відповідачі не мають жодного законного права перебувати в межах неналежній їм квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Однак такі висновки є помилковими. З позовом до суду позивач звернувся з тих підстав, що він як іпотекодержатель в позасудовому порядку набув право власності на житлове майно, в якому зареєстровані відповідачі. Тобто мав місце факт позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов`язанням в порядку, визначеному статті 37 Закону України «Про іпотеку». При розгляді справ про виселення при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку суд повинен встановити факт направлення та вручення вимоги відповідачам та застосовувати положення частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та положення частини третьої статті 109 ЖК УРСР, а при виселенні з одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку суд повинен застосовувати положення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» та частини другої статті 109 ЖК УРСР, при цьому факт направлення і вручення вимоги про виселення в такому разі на вирішення спору не впливатиме. А зважаючи на те, що частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку» та положення частини третьої статті 109 ЖК УРСР не передбачають права відповідача на інше житлове майно при виселенні та обов`язку суду зазначати про таке інше житлове майно в рішенні суду, висновки суду про безпідставність позовних вимог тільки через те, що в позові не зазначено про інше житлове майно, яке повинно бути надано відповідачам при виселенні, є необґрунтованими. Крім того, малолітня особа зареєстрована у спірній квартирі після укладення договору іпотеки, а тому відсутні підстави вважати, що виселення з предмету іпотеки порушить права цієї особи. Матеріалами справи підтверджений факт направлення відповідної вимоги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц, від 23 червня 2021 року у справі № 279/2993/19, від 09 червня 2021 року у справі № 347/1073/19, від 07 червня 2018 року у справі № 317/725/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 201/344/18, судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У справі, що переглядається, банк звернувся до суду з вимогами про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - предметом іпотеки, право власності на який у позасудовому порядку було зареєстроване за позивачем, і зняття з реєстраційного обліку. АТ «Альфа-Банк» вважало, що відмова колишніх власників (іпотекодавців) добровільно (банк направляв їм відповідну вимогу) звільнити предмет іпотеки порушує права банку як нового власника, який позбавлений можливості вільно користуватися своїм майном. Відмова судів попередніх інстанцій у задоволенні позову мотивована тим, що предмет іпотеки придбаний не за кредитні кошти, а тому визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, без надання іншого житлового приміщення, є неприпустимим.

У справі № 754/14503/16-ц (постанова Верховного Суду від 27 січня 2021 року) позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення, мотивованим тим, що вона стала новим власником квартири, з якої відповідачі відмовляються добровільно виселитися. При залишенні в силі рішення суду першої інстанції у цій справі суд касаційної інстанції вказав, що висновок апеляційного суду щодо необхідності виходу за межі доводів апеляційної скарги та застосування до спірних правовідносин частини другої статті 109 ЖКУРСР є помилковим. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 дотримався процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а також порушення відповідачами його прав як нового власника квартири, тому зробив правильний висновок про задоволення позову.

У справі № 279/2993/19 (постанова Верховного Суду від 23 червня 2021 року) банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення та зняття з реєстраційного обліку, мотивованим тим, що відповідачі не є власниками квартири, на яку банк на підставі іпотечного застереження зареєстрував за собою право власності, однак вони продовжують користуватися квартирою та відмовляються добровільно виселятись, що перешкоджає власникові користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, зазначив, що суди не звернули, не з`ясували, чи направляв банк на адресу відповідачів вимогу про добровільне виселення та чи була вимога банку отримана відповідачами, а без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті.

У справі № 347/1073/19 (постанова Верховного Суду від 09 червня 2021 року) позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку та звільнення від особистих речей, мотивованим тим, що на підставі договору іпотеки право власності на предмет іпотеки перейшло до позивача, в силу вимог статті 317 ЦК України, відповідачі, які відмовляються добровільно звільнити житло, втративши право власності на будинок, одночасно втратили право користування ним. При направленні справи на новий розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що позивач направив відповідачам вимогу про добровільне виселення, однак суди не з`ясували, чи була отримана відповідачами ця вимога банка, без з`ясування цих обставин неможливо вирішити спір по суті.

У справі № 317/725/16-ц (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року) ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, мотивованим тим, що позивачам на праві приватної власності належить по 1/6 частини кожному у будинку АДРЕСА_1, що підтверджується рішенням Запорізького районного суду Запорізької області, а інші 2/3 частини цього будинку належать відповідачу - ОСОБА_3. Позивачі не мають можливості користуватися належним їм на праві власності нерухомим майном через неправомірні дії відповідача, яка не надає позивачам ключів від будинку та заважає їм володіти та користуватися власністю, не допускаючи їх до будинку. Погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову, суд касаційної інстанції зазначив, що суди на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, встановили факти позбавлення позивачів, як співвласників, права користуватися спірним житловим приміщенням. При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали достатніми підставами для задоволення позову неспростовні доводи позивачів щодо наявності створених відповідачем перешкод для доступу до належного їм житла.

У справі № 201/344/18 (постанова Верховного Суду від 15 січня 2020 року) ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним правочину про звернення стягнення на предмет іпотеки та скасування реєстрації права власності на квартиру, мотивованим тим, що у січні 2018 року позивачу стало відомо, що відповідач в позасудовому порядку звернув стягнення на її квартиру на підставі іпотечного договору шляхом реєстрації за банком права власності на неї. Позивач посилалась на неправомірність дій банку, оскільки фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону. Суд касаційної інстанції зазначив, що суди встановили, що ПАТ «Укрсоцбанк» набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що у договорі іпотеки від 03 жовтня 2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та банком, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , оскільки позичальник ОСОБА_3 не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. При цьому суди дійшли правильного висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

У зазначених справах не є тотожними предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені фактичні обставини, а також є різним матеріально-правове регулювання спірних відносин зі справою, що переглядається.

Щодо посилань у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 759/12425/18 і Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 653/1096/16-ц колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У справі № 759/12425/18 (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року) ОСОБА1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА2, ОСОБА3 про вселення в житлове приміщення за місцем реєстрації і зобов`язання не чинити перешкоди у вселенні і користуванні житлом, мотивованим тим, що з 1971 року позивач перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та за час спільного життя вони набули у власність спірну квартиру, однак 17 квітня 2000 року він відчужив цю квартиру своїй дочці - ОСОБА_2. Позивач вказував, що зареєстрований у спірній квартирі, де також проживає ОСОБА_3, яка, не будучи власником квартири, чинить перешкоди йому у вселенні і користуванні квартирою. ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов, який обґрунтовувала тим, що її батько ОСОБА_1 відчужив їй вказану квартиру, в якій вона і проживає, при цьому за умовами договору ОСОБА_1 зобов`язався знятися із реєстрації у цьому житлі. Зазначала, що ОСОБА_1 звільнив квартиру після її продажу і не проживає у ній, проте не знявся з реєстрації, а вона самостійно несе витрати з експлуатації та ремонту квартири, через що у неї виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг і таким чином порушуються її права. У зв`язку з вказаним просила суд визнати відповідача за зустрічним позовом таким, що втратив право користування зазначеною квартирою та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що: не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ; у справі, що переглядається апеляційний суд, вказуючи про те, що ОСОБА_1 не спростовано доводи ОСОБА_6 та не доведено, що він виселився із спірної квартири під примусом, а відповідачі по справі чинять йому перешкоди у користуванні житлом, не дослідив, чи відповідає горище, у якому тимчасово проживав ОСОБА_1 , критеріям житлового приміщення, та не встановив, чи може вважатись добровільною відсутність ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання з урахуванням того, що із горища він на деякий час переїхав до квартири по АДРЕСА_4.

Отже, у справі № 759/12425/18 зустрічні позовні вимоги мають один і той же предмет, що і справі, що переглядається, - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, однак підстави позову та правове регулювання спірних правовідносин в означених справах є різним. У справі, що переглядається, підставами позову є те, що відповідачі продовжують проживати в іпотечній квартирі після того, як позивач - іпотекодержатель зареєстрував за собою право власності на цю квартиру шляхом звернення стягнення на неї у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження, що міститься у договорі іпотеки, а відповідачі - іпотекодавці відмовляються виселитися із цієї квартири на його вимогу. На відміну від цієї справи у справі № 759/12425/18 підставами позовних вимог є відсутність ОСОБИ1 у спірній квартирі і невиконання ОСОБОЮ1 зобов`язання за договором купівлі-продажу спірної квартири, відмова зняття з реєстрації у спірній квартирі.

У справі № 653/1096/16-ц (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року) позивач звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі АДРЕСА_1 (далі також - службова квартира), виселити їх без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку. Позов мотивований тим, що службова квартира є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Генічеська в особі Генічеської міської ради, ОСОБА_3 припинив трудові відносини з третьою особою, з огляду на що він і ОСОБА_4 втратили право на проживання у службовій квартирі, наданій для проживання працівників підприємства. Велика Палата Верховного Суду зробила, серед іншого, висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Отже, підстави позову і правове регулювання спірних правовідносин у справі № 653/1096/16-ц не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки Верховний Суд зробив висновок про закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, також підлягає закриттю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховним Судом встановлено, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 та на які посилалася особа у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а також із підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 127, 260, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 06 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у справі № 372/825/21 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Обухівської міської ради Київської області, про зняття з реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар