Ухвала

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 466/1685/21

провадження № 61-14122ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» на постанову Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», яке змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» (далі - ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати

та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 квітня 2016 року на підставі наказу від 15 квітня 2016 року № 69-к він був прийнятий на посаду начальника служби безпеки ДП «Львівський державний

авіаційно-ремонтний завод».

У процесі виконання трудових обов`язків неодноразово стикався з фактами корупції з боку посадових осіб на підприємстві і повідомляв про такі

до керівництва ДП «ЛДАРЗ», ДК «Укроборомпром» та Національне антикорупційне бюро. Після таких його заяв, керівництво заводу стало чинити на нього цілеспрямований тиск, постійно проводили службові перевірки, позбавляти квартальних премій, оголошувати догани.

Вказував, що наприкінці травня 2019 року керівництво підприємства розпочало процедуру реорганізації служби безпеки ДП «ЛДАРЗ», внаслідок якої передбачалося скорочення посади начальника служби безпеки, що він займав. У підсумку його 30 листопада 2020 року попередили про майбутнє звільнення з 01 лютого 2021 року.

Наказом від 28 січня 2021 року № 14-к «Про кадрові питання», підписаним в. о. директора ДП «ЛДАРЗ» Р. В. Качмар його було звільнено з посади начальника служби безпеки з 01 лютого 2021 року за скороченням чисельності штату. Вказаний наказ позивач вважав незаконним, оскільки на підприємстві не відбулося ні скорочення штату, ані скорочення чисельності працівників. Внаслідок так званої реорганізації з 01 липня

2019 року створений новий відділ економічної безпеки, а також введені, як мінімум, дві нові посади (заступник директора з безпеки та начальник відділу економічної та інформаційної безпеки), які за своїми функціональними обов`язками ідентичні до посади начальника служби безпеки. На посаду заступника директора з безпеки було прийнято ОСОБА_2 (колишнього аудитора у Збройних Силах України),

а начальника відділу - ОСОБА_3 (колишнього військового прокурора), які до сфери безпеки не мали жодної фахової приналежності.

Позивач вказував, що при звільненні роботодавець порушив вимоги частини другої статті 40 та статті 49-2 КЗпП України, зокрема, йому не було запропоновано всі вакантні посади, які були на підприємстві у період

з 30 листопада 2020 року по день звільнення включно - 01 лютого

2021 року. Зазначав, що посада фахівця з економічної безпеки

у новоствореному відділі економічної безпеки ДП «ЛДАРЗ» була вакантною приблизно півроку до повідомлення його про звільнення (30 листопада 2020 року), проте була заповнена за декілька днів до вказаного повідомлення. Після його попередження про майбутнє звільнення заступника директора з безпеки ОСОБА_2 було звільнено з посади,

а тому ця посада була вакантною, однак на цю посаду відразу призначено іншу людину. Також відповідач в односторонньому порядку зменшував йому розмір заробітної плати у період з 01 травня 2020 року по день звільнення - 01 лютого 2021 року. Діями відповідача йому також завдано моральну шкоду.

З урахуванням зазначених обставин позивач просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» від 28 січня 2021 року № 14-к «Про кадрові питання» в частині звільнення його з посади начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»;

- поновити його на посаді начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»;

- стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»

на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

з 02 лютого 2021 року по дату ухвалення рішення у справі;

- стягнути з ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»

на його користь заборгованість із заробітної плати за період з 01 травня 2020 року по 01 лютого 2021 року в сумі 120 421 грн та моральну шкоду

в сумі 45 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого

2023 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого

2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» від 28 січня 2021 року № 14-к «Про кадрові питання» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби безпеки ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби безпеки

ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» з 02 лютого 2021 року.

Стягнуто з ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» на користь

ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період

з 02 лютого 2021 року по 17 серпня 2023 року в сумі 229 469 грн.

Сума виплат зазначена без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» на користь

ОСОБА_1 1 000 грн моральної шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ» 6 924 грн судових витрат в дохід держави.

В решті вимог відмовлено.

27 вересня 2023 року ТОВ «Львівський авіаційний завод» «ЛДАРЗ», засобами поштового зв`язку, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 серпня

2023 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року та залишити у силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2023 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини,

яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації,

що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено,

що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення

для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише

за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову

в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму

для працездатних осіб.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Предметом позову у цій справі є вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди . Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн), справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись

з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять

до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою

суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає,

що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку

про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки заявник у касаційній скарзі не довів факт існування суперечності висновків судів відносно судової практики Верховного Суду

з цього питання.

Доводи заявника полягають у його незгоді з оцінкою судом зібраних

у справі доказів та встановлених обставин, однак не обґрунтовують фундаментальність вирішених у справі правових питань.

Крім того, касаційна скарга не містить підтвердження того, що справа має виняткове значення для заявника чи становить значний суспільний інтерес.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ,

які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Львівського апеляційного суду від 17 серпня

2023 року про можливість її оскарження в касаційному порядку

не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

За наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства

з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ»

на постанову Львівського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський авіаційний завод «ЛДАРЗ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості із заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська