ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1631/22

Провадження № 22-ц/4820/1725/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Цугель А. О.,

з участю позивача ОСОБА_1

і його представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2023 року (суддя Цідик А. Ю., повне судове рішення складено 21.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Хмельницькобленерго», орган опіки та піклування виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що з 2016 року по 28 серпня 2021 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 (тепер у зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_3 ). Спільних дітей не мають. Після укладення шлюбу відповідачка зі своїм сином ОСОБА_4 були зареєстровані і проживали в його службовій квартирі АДРЕСА_1 . Спірна квартира перебуває у власності AT «Хмельницькобленерго», поселився в неї на підставі ордера на жиле приміщення № 6 від 22.08.2001, виданого як працівнику ВАТ «Хмельницькобленерго». У травні 2021 року відповідачка з сином переїхали на постійне проживання у власний будинок, який знаходиться по АДРЕСА_2 . На спірній житловій площі не проживають, участі в утриманні квартири не беруть. 05.03.2022 відповідачка уклала шлюб з іншим чоловіком. В добровільному порядку ОСОБА_3 із сином не бажають знятися з реєстрації, що перешкоджає йому належним чином користуватися квартирою. Змушений нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг.

Тому позивач просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2023 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, в апеляційній скарзі просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що відповідачка із сином не проживають у квартирі більше 2 років, фактично втратили інтерес до житла, оскільки переїхали у власний будинок, де і проживають на теперішній час. ОСОБА_3 створила нову сім`ю, а тому вона із своїм сином не є членами його сім`ї. Вважає, що дитина має проживати з матір`ю, а не з ним, який є для нього чужим чоловіком.

Рішення у частині задоволення позову не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду позивач і його представник апеляційну скаргу підтримали.

Інші учасники судового процесу не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пунктів 3 і 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності AT «Хмельницькобленерго».

На підставі ордера на жиле приміщення № 6 від 22.08.2001 ОСОБА_1 поселився в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є зареєстрованим місцем його проживання з 07.11.2001.

08.04.2014 ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з відповідачкою, яка разом із своїм сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 поселилися у квартиру і 28.12.2016 була зареєстрована на цій житловій площі.

Державна реєстрація народження ОСОБА_4 проведена відповідно до статті 135 СК України, прізвище та по батькові дитини змінено згідно зі статтею 148 СК України на підставі заяви матері.

28.08.2021 шлюб між сторонами був розірваний.

Відповідно до актів квартального комітету № 17 від 30.05.2021, 30.06.2021, 30.07.2021, 30.08.2021, 30.09.2021, 30.10.2021, 30.11.2021 ОСОБА_3 за адресою реєстрації фактично не проживає, комунальними послугами не користується і не сплачує за них.

Актами квартального комітету № 17 від 30.12.2021, 30.01.2022, 28.02.2022, 30.03.2022, 30.04.2022, 30.05.2022, 30.06.2022 підтверджується те, що ОСОБА_3 і неповнолітній ОСОБА_4 за адресою реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають, комунальними послугами не користуються і не сплачують за них.

Відповідачка є власником домоволодіння по АДРЕСА_2 загальною площею 106,7 кв. м, житловою площею 74,7 кв. м.

Відповідно до акта встановлення факту проживання від 05.11.2021, складеного Хролинською сільською радою, ОСОБА_3 станом на 05.11.2021 проживає без реєстрації по АДРЕСА_2 .

Після закінчення навчального 2021 року за вимогою матері ОСОБА_4 виїхав з квартири АДРЕСА_1 і проживає разом з матір`ю.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи в позові про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що в 2021 році ОСОБА_4 не досяг 14-річного віку і був позбавлений можливості в силу закону вільно обрати місце проживання. У спірну квартиру вселився на законних підставах, тривалий час проживав, іншого особистого житла немає, а тому зазначена квартира є його житлом. У розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод пред`явлення позову є втручанням у право неповнолітнього ОСОБА_4 на повагу до житла.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з таких підстав.

Згідно з ч. 4 ст 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі ч. 1 ст 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ч. 2 ст 72 ЖК України якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

В силу ч. 1 ст 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

З метою забезпечення єдності судової практики у спірних правовідносинах Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року за результатом розгляду справи № 490/12384/16-ц сформував висновок про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Зазначений висновок апеляційний суд на підставі ч. 4 ст 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом ч. 2 і ч. 3 ст 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Установлено, що з літа 2021 року ОСОБА_4 на спірній житловій площі не проживає. На той час йому виповнилося 12 років і місце його проживання відповідно до наведених вище норм права визначила його мати ОСОБА_3 за місцем свого проживання у належному їй на праві власності житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Позивач не є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , який після досягнення ним 14 років міг би обрати своє місце проживання разом з батьком, який проживає окремо.

Зважаючи на встановлені обставини визначення матір`ю місця проживання свого малолітнього сина, наявність у них іншого житла, власником якого є ОСОБА_3 , і добровільне залишення ними спірної квартири, наймачем якої є ОСОБА_1 , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що пред`явлення позову є втручанням у право неповнолітнього ОСОБА_4 на повагу до житла у розумінні ст 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

На підставі частин 1 і 13 ст 141 ЦПК України документально підтверджені витрати позивача по оплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають стягненню з ОСОБА_3 у сумі 1984,80 грн.

Недоплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 496,20 грн підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь держави.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 18 липня 2023 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір на користь ОСОБА_1 (місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у сумі 1984,80 грн (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири грн 80 коп.) і на користь держави у сумі 496,20 грн (чотириста дев`яносто шість грн 20 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта