справа № 759/103/22 головуючий у суді І інстанції П`ятничук І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаряЩавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 04.01.2022 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів, яким з врахуванням заяви про зміну предмету позову просить визнати недійсним з моменту його вчинення односторонній правочин про зарахування зустрічних вимог, заяви про перекредитування/зарахування від 18.11.2019 року до договору № 18.11.2019- від 18.11.2019 року, стягнути з ТОВ «Споживчий кредит» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 3758,08 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн.

У обґрунтування позову зазначив, що 04.09.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ним було укладено письмовий кредитний договір « 04.09.2019-100004915, відповідно до якого кредитор зобов`язується надати кредит позичальнику у розмірі та на умовах встановлених договором. 06.09.2019 року відповідачем було надано позивачу кредит у розмірі 5000,00 грн. що підтверджується касовим ордером № 3403 від 04.09.2019 року.

23.09.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено електронний кредитний договір № 23.09.2019-010001087 за допомогою одноразового ідентифікатора Z2855, яким підписана заява, яка є невід`ємною частиною публічної пропозиції про укладення кредитного договору, відповідно до якого попередній договір доповнений пунктом 2.2 за яким відповідач має право не надавати кредит у розмірі 5000,00 грн. якщо у позичальника наявна заборгованість перед кредитором із раніше укладеними сторонами договору. Зазначив, що було змінено п. 6.2, 8.1 та інші умови договору. Крім того, зазначив, що відповідач так і не видав кредит.

Зазначив, що відповідач 23.09.2019 року повторно використав одноразовий ідентифікатор Z2855, самовільно вніс зміни в укладений договір № 23.09.2019-010001087, неправомірно зарахував вимогу про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.09.2019-010001087, в рахунок не погашеного кредиту за кредитним договором № 04.09.2019-100004915 від 04.09.2019 року, шляхом складання тексту під назвою «Заява про перекредитування/зарахування від 23.09.2019 року», яку позивач не підписував.

Крім того, зазначив, що 23.09.2019 року ним було перераховано 2168,00 грн. по договору від 04.09.2019 року.

23.10.2019 року між ним на відповідачем було укладено електронний кредитний договір за допомогою одноразового ідентифікатора 6D253 акцептована оферта та власноручно підписана заява.

У той самий день 23.10.2019 року відповідач знову не надав кредит та повторно використав одноразовий ідентифікатор 6D253 самовільно вніс зміни в укладений договір № 23.10.2019-010000792, неправомірно зарахував вимогу про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.10.2019-010000792 в рахунок не виданого кредиту за договором № 23.10.2019-010000792.

Крім того, зазначив, що 18.11.2019 року між ним та відповідачем було укладено акцептований електронний кредитний договір (оферта) за допомогою одноразового ідентифікатора V5396 та власноручно підписана заява на отримання кредиту, який відповідач відмовився надати.

Окрім того, зазначив, що відповідач повторно використав одноразовий ідентифікатор V5396 та самовільно вніс зміни у підписаний договір та неправомірно зарахував вимогу про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 18.11.2019- в рахунок не виданого кредиту за договором № 23.00792 від 23.10.2019 року та склав текст під назвою «Заява про перекредитування/зарахування 18.11.2019 р.» яку він не підписував. Вказав, що він перерахував відповідачу 2936,00 грн.

Зазначив, що відповідач так і не надав фінансовий кредит у розмірі 5000,00 грн. строком на 14 календарних днів за договором № 18.11.2019- від 18.11.2019 року.

Крім того, вказав, що ним 14.12.2019 року було перераховано відповідачу кошти у розмірі 2936,00 грн. за договором № 18.11.2019- на картку ТОВ «Споживчий центр», однак відповідач до теперішнього часу так і не сплатив йому заборгованість.

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» про захист прав споживачів - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що одноразовий ідентифікатор електронного підпису, має використовуватися для вчинення правочину один раз. Використання декілька разів одноразового ідентифікатора електронного підпису для здійснення кількох правочинів є неправомірним ( незаконним). На думку апелянта, суд неправильно розцінив підстави позову та позов, як спосіб захисту позивачем власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від власної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Вказує, що відповідач відмовився надати позивачу необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про істотні умови перекредитування/зарахування коштів. Наголошує, що термін «перекредитування» нерозтлумачений у договорі № 04.09.2019-100004915 від 04.09.2019 року.

Окрім того апелянт посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц щодо презумпції правомірності правочину. Вважає, що відповідачем не спростовано презумпції правомірності правочину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

19 червня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У вказаному відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому зазначав, що твердження позивача про неотримання ним кредитних коштів за договором 08.11.2019-010001153 від 18.11.2019 не відповідає дійсності, оскільки позивач навмисно приховав той факт, що ним грошові кошти були отримані. Також зазначає, що позивач підтвердив укладення договору № 18.11.2019-010001153 від 18 листопада 2019 року, сплативши відсотки за попереднім договором. Вважає, що зарахування рівних зустрічних однорідних вимог відбулось у чіткій відповідності до вимог ст. 601 ЦК України. Щодо підписання одноразовим ідентифікатором зазначає, що таке підписання відбулося відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та ст. 207 ЦК України. При цьому звертав увагу суду на те, що електронний цифровий підпис відповідно до Закону України « Про електронну комерцію» є лише одним із варіантів підписання електронного правочину, однак його використання не є обов`язковим у сфері електронної комерції. Окрім того зазначав, що на правовідносини між сторонами не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

У день судового засідання 09 жовтня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів, у задоволенні якого було відмовлено.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.09.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 04.09.2019-100004915, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 5000,00 грн., строком на 14 календарних днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1400,00 грн., що становить 28,00 % в процентному значенні (а.с. 51-52).

Факт виконання відповідачем умов кредитного договору № 04.09.2019-100004915 підтверджується видатковим касовим ордером від 04.09.2019 року ( а.с. 53).

23.09.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 23.09.2019-010001087 з аналогічними умовами як в попередньому договорі.

За заявою позичальника про перекредитування/зарахування однорідних вимог, вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.09.2019-010001087 було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5000,00 грн за кредитним договором № 04.09.2019-100004915 від 04.09.2019 року.

23.10.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 23.10.2019-010000792 з аналогічними умовами як в попередньому договорі.

За заявою позивальника про перекредитування/зарахування від 23.10.2019 року сторони провели зарахування рівних зустрічних однорідних вимог. Вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.10.2019-010000792 було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.09.2019-010001087 від 23.09.2019 року.

18.11.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 18.11.2019- з аналогічними умовами як в попередньому договорі.

За заявою позичальника про перекредитування/зарахування від 18.11.2019 року сторони провели зарахування рівних зустрічних однорідних вимог.

Вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 18.11.2019- було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 23.10.2019 року.

14.12.2019 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 14.12.2019-010000196 з аналогічними умовами як в попередньому договорі.

За заявою позичальника про перекредитування/зарахування від 14.12.2019 року сторони провели зарахування рівних зустрічних однорідних вимог.

Вимогу позичальника про видачу суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 14.12.2019-010000196 було зараховано в рахунок вимоги кредитора про повернення суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. за кредитним договором № 18.11.2019- від 18.11.2019 року.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Відповідно до пункту 4.6.1 кредитного договору від 04.09.2019 року позичальник повністю усвідомлює значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням.

Відповідно до п. 4.6.2. кредитного договору від 04.09.2019 року позичальник повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що останнім не було підписано одноразовим ідентифікатором заяву про перекредитування/зарахування до електронного кредитного договору № 18.11.2019- від 18.11.2019 року. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 3758,08 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки вказані кошти були зараховані в суму боргу за кредитним договором № 14.12.2019-010000196 від 14.12.2019 року відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2021 року по справі № 759/19705/21.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання правочину недійсним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі:

1) у паперовому вигляді;

2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг";

3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги;

4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Судом першої інстанції вірно встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Статтею 3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Пунктами 6 і 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено наступні терміни:

- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;

- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Порядок укладення електронного договору визначено статтею 11 Закону України "Про електронну комерцію", згідно приписів якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно частин 12-13 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, станом на день укладення кредитного договору і чинній на даний час), зазначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

До відносин споживчого кредитування Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частин першої-другої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Положеннями частини другої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства.

Відповідно до частини першої статті 5Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Враховуючи положення даної норми Закону, правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Також, відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до частини першої статті 7Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону.

Нормою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Отже, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Кредитний договір між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено в письмовій формі за допомогою електронного засобу зв`язку, який підписано сторонами з використанням одноразового ідентифікатора.

Відповідно до пункту 4.6.1 кредитного договору від 04.09.2019 року позичальник повністю усвідомлює значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням.

Відповідно до п. 4.6.2. кредитного договору від 04.09.2019 року позичальник повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що останнім не було підписано одноразовим ідентифікатором заяву про перекредитування/зарахування до електронного кредитного договору № 18.11.2019- від 18.11.2019 року позивачем не надано.

Також мотивованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 коштів у розмірі 3758,08 грн., оскільки вказані кошти були зараховані в суму боргу за кредитним договором № 14.12.2019-010000196 від 14.12.2019 року відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.12.2021 року по справі № 759/19705/21.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова