Постанова

Іменем України

25 вересня 2023 року

місто Київ

справа № 753/15835/20

провадження № 61-12763св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лаврентьєв Дмитро Олегович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року у складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 25 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, згідно з яким останній отримав у позику грошові кошти у сумі 300 000,00 дол. США, які зобов`язався повернути до 01 березня 2014 року, що підтверджується відповідною борговою розпискою.

21 лютого 2017 року сторони погодили зміну умов повернення позики, а саме зменшення суми боргу до 100 000,00 дол. США та збільшення строку повернення позики до 01 березня 2019 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Посилаючись на те, що у встановлений у розписці строк відповідач отримані у позику грошові кошти не повернув, вимоги щодо повернення боргу ігнорує, з урахуванням збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути зі ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 3 312 429,37 грн, з яких 2 797 830,00 грн - основна заборгованість, 179 137,77 грн - три проценти річних, 335 461,93 грн - інфляційні втрати.

Короткий зміст рішень судів

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року, з урахування додаткового рішення цього ж суду від 25 травня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 100 000,00 дол. США, три проценти річних - 171 913,56 грн, судовий збір - 9 143,70 грн, витрати на професійну правничу допомогу - 81 879,90 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 19 грудня 2022 року, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року залишено без змін, стягнено зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45 468,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами у належній формі укладений договір позики. Складена ОСОБА_2 розписка від 21 лютого 2017 року підтверджує не лише факт укладення договору позики, а й факт передачі грошових коштів позичальнику.

Суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, відхилив доводи відповідача про те, що грошових коштів він не отримував, а розписку склав під тиском та погрозами, оскільки він не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 зобов`язань до договором позики не виконав, оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, суди попередніх інстанції вважали наявними правові підстави для стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 100 000,00 дол. США та трьох процентів річних у сумі 171 913,56 грн на підставі статті 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суди виходили з того, що такі витрати підлягають стягненню лише у разі прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лаврентьєв Д. О., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій не з`ясували справжньої правової природи укладеного між сторонами договору, не надали оцінки наявним у справі доказам, не врахували доводів ОСОБА_2 про те, що грошові кошти за розпискою від 25 грудня 2013 року йому не передавалися.

Насправді між відповідачем та позивачем не існувало боргових зобов`язань, а існували інші правовідносини, пов`язані зі спільною діяльністю, яка полягала у реалізації Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Груп» (далі - ТОВ «Укрспецторг Груп»), керівником якого був відповідач, арештованого та конфіскованого майна. Прибутки від вказаної діяльності мали розподілятися між сторонами.

25 грудня 2013 року ОСОБА_2 під тиском позивача написав розписку, згідно з якою він отримав у борг 300 000,00 дол. США, однак насправді зазначених грошових коштів він не отримував. Під вказаною сумою позивач вбачав неотриману ним частку від доходів ТОВ «Укрспецторг Груп».

21 лютого 2017 року позивач вимагав від ОСОБА_2 підписати розписку на суму 100 000,00 грн, замість складеної раніше на суму 300 000,00 грн. Водночас будь-яких грошових коштів він не отримував.

Суд першої інстанції, з чим помилково погодився апеляційний суд, необґрунтовано відхилив заяву відповідача про застосування позовної давності.

Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17; недослідження зібраних у справі доказів; необґрунтоване відхилення судом апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи.

У квітні 2023 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Федько Т. В., у якому заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги фактично повторюють доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі і не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. Факт укладення договору позики та отримання у борг грошових коштів підтверджується власноруч складеними відповідачем розписками.

Доводи ОСОБА_2 про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки фактичні обставини справи є відмінними.

Суд першої інстанції розглянув заяву відповідача про застосування позовної давності та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, з тих підстав, що строк звернення до суду з позовом за захистом порушеного майнового права за розпискою від 21 лютого 2017 року сплив 02 березня 2022 року, в той час коли з позовом ОСОБА_1 звернувся 28 вересня 2020 року, тобто в межах позовної давності.

Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги, а тому суд апеляційної інстанції правомірно розглянув справу за відсутності відповідача та його представника на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

У відзиві ОСОБА_3 також просить стягнути зі ОСОБА_2 на його користь на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції 36 095,14 грн.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Після усунення недоліків касаційної скарги, ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лаврентьев Д. О., на підставах, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Суди попередніх інстанцій встановили, що 25 грудня 2013 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив отримання ним у борг від ОСОБА_1 300 000,00 дол. США зі строком повернення до 01 березня 2014 року.

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив, що станом на 21 лютого 2017 року у нього наявний борг перед ОСОБА_4 в сумі 100 000,00 дол. США, який він зобов`язується повернути до 01 березня 2019 року. Зазначивши, що ця розписка заміняє собою його власну розписку від 25 грудня 2013 року.

Отримані у позику грошові кошти ОСОБА_2 не повернув.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши розписки від 25 грудня 2013 року та від 21 лютого 2017 року, з`ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору як договору позики, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 100 000,00 дол. США та трьох процентів річних у розмірі 171 913,56 грн.

Зважаючи на те, грошове зобов`язання відповідача виникло у доларах США, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, оскільки норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, не встановили дійсної правової природи укладеного між сторонами договору позики та ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17.

Відповідно до зазначених правових висновків, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Водночас, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій урахували вказані висновки Верховного Суду, перевірили доводи заявника про те, що між ним та позивачем не існувало боргових зобов`язань, а існували інші правовідносини, пов`язані зі спільною діяльністю, яка полягала у реалізації ТОВ «Укрспецторг Груп» арештованого і конфіскованого майна, та обґрунтовано їх відхилили, оскільки ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно відмовив у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З матеріалів справи випливає, що після настання строку виконання зобов`язання за розпискою від 25 грудня 2013 року (01 березня 2014 року) ОСОБА_2 склав іншу розписку від 21 лютого 2017 року, у якій підтвердив наявністьборгу перед ОСОБА_1 в сумі 100 000,00 дол. США, та зобов`язався його повернути до 01 березня 2019 року, вказавши, що ця розписка замінює собою його власну розписку від 25 грудня 2013 року. Тобто правовідносини між сторонами, які виникли із договору позики, продовжилися.

Зазначене дає підстави для висновку, що після погодження 21 лютого 2017 року суми боргу за договором позики та нового строку її повернення - до 01 березня 2019 року, перебіг позовної давності розпочався саме з цього часу.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 24 вересня 2020 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_2 та його представника, безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

З матеріалів справи випливає, що 21 листопада 2022 року ОСОБА_2 подав до Київського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивував наявністю сімейних обставин, які неможливо перенести. Доказів на підтвердження зазначеного не надав.

У судовому засіданні 21 листопада 2022 року апеляційний суд розглянув вказане клопотання та відмовив у його задоволенні.

Зважаючи на те, що позиція відповідача викладена в апеляційній скарзі, відсутні підстави для розгляду справи за його обов`язкової участі, тому апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, фактично зводяться до його незгоди зі встановленими судами обставинами справи, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і які не знайшли свого підтвердження.

Підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо вирішення заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Правничу допомогу на стадії касаційного розгляду справи № 753/15835/20 ОСОБА_1 надавав адвокат Федько Т. В., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 14 квітня 2023 року № 14/04-01 та ордера від 14 квітня 2020 року АІ №1382210.

20 квітня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федько Т. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Федько Т. В., заявив клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану йому у суді касаційної інстанції, у розмірі 36 095,94 грн.

Згідно з умовами договору про надання правової допомоги від 14 квітня 2023 року № 14/04-01, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Федьком Т. В., вартість правової допомоги, яка надається адвокатом, розраховується на основі фактичних трудовитрат виконавця, виходячи із розміру погодинної ставки, яка складає гривневий еквівалент 150 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день виставлення рахунку-фактури.

Відповідно до звіту про надання правової допомоги за договором від 14 квітня 2023 року № 14/04-01 загальна кількість годин із надання правової допомоги становить 6 годин (2 години - аналіз касаційної скарги; 4 години - підготовка та складання відзиву на касаційну скаргу).

Крім того, до відзиву на касаційну скаргу додано акт прийняття-передання послуг за договором від 14 квітня 2023 року № 14/04-01, рахунок-фактуру від 19 квітня 2023 року № АО -0009 про оплату послуг згідно з договором від 14 квітня 2023 року № 14/04-01.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу на стадії касаційного перегляду справи, колегія суддів враховує таке.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Колегія суддів ураховує, що позивачем дотримано порядок подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, заявлено про понесення таких витрат разом із першою заявою у Верховному Суді, надано докази їх понесення, а також докази їх відправлення стороні відповідача.

ОСОБА_2 заяву про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які просить стягнути позивач, не подавав.

Ураховуючи наведене, правових підстав для зменшення понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодування відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Лаврентьєв Дмитро Олегович, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 рокузалишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді касаційної інстанції, 36 095,14 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

О. В. Ступак