ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 501/2498/16-ц

провадження № 61-766св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Гірняк Л. А., Сегеди С. М. та додаткову постанову цього суду від 17 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом вона є власником 21/50 частини житлового будинку з господарчими спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Власником інших 29/50 частин є ОСОБА_2 на підставі договору міни від 04 серпня 2005 року. Вказані частки були розраховані станом на 1991 рік. Оскільки, частки співвласників змінилися та на даний час не відповідають дійсності, вважала за можливе виділити в натурі її частку житлового будинку, здійснивши перерозподіл часток. Враховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати за нею право власності на 22/25 частки, а за ОСОБА_2 на 3/25 частки житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 93,1 кв. м, житловою площею 46,9 кв. м, та господарських будівель: сараїв літ. «З, И», вбиральні літ. «Н», літньої кухні літ. «О», навісу літ. «о», літнього душу літ. «П», навісу літ. «Р», навісу літ. «С», навісу літ. «Т», воріт № 1, огорожі № 2, цистерни № 3, воріт № 4;

- поділити житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями між співвласниками в натурі шляхом виділення їй 22/25 частки, що складається із житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 3/25 частки, що складається з житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_3 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені нею судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року у складі судді Смирнова В. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 22/25 частки житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - та в цілому складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 93,1 кв. м, житловою площею 46,9 кв. м, та господарських будівель: сараїв літ. «З, И», вбиральні літ. «Н», літньої кухні літ. «О», навісу літ. «о», літнього душу літ. «П», навісу літ. «Р», навісу літ. «С», навісу літ. «Т», воріт № 1, огорожі № 2, цистерни № 3, воріт № 4. Поділено житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в натурі шляхом виділення:

- ОСОБА_1 22/25 частки, що складається із: житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_2 : 2-1 коридор площею 5,2 кв. м, 2-2 передпокій площею 9,1 кв. м, 2-3 парна площею 5,2 кв. м, 2-4 житлова кімната площею 14,5 кв. м, 2-5 житлова кімната площею 16,3 кв. м, 2-6 санвузол площею 3,1 кв. м, кухня площею 9,3 кв. м, а всього по квартирі АДРЕСА_2 загальна площа 62,7 кв. м, житлова - 30,8 кв. м; господарських будівель та споруд - сарай літ. «З», сарай літ. «И», вбиральня літ. «Н», літня кухня літ. «О», навіс літ. «о», літній душ літ. «П», навіс літ. «Р», навіс літ. «С», навіс літ. «Т», ворота № 1, цистерна № 3;

- ОСОБА_2 3/25 частки, що складається із житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі судового збору за пред`явлення позову та забезпечення доказів в сумі 8 978,56 грн, витрати за проведення судової експертизи в сумі 6 833,76 грн, витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці в установленому порядку побудувала та здала в експлуатацію спірне майно, тому воно не може вважатися самочинним будівництвом. Підставою для відмови ОСОБА_1 в державній реєстрації стала відсутність письмової заяви співвласника ОСОБА_2 про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна. Тому право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, підлягає захисту на підставі статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Отже, вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, яке успадкувала ОСОБА_1 після смерті її батька ОСОБА_3 , а також яке вона побудувала в установленому законом порядку на належній їй земельній ділянці, є законними та підлягають задоволенню. З урахуванням висновку експерта про можливість поділу, вказане майно підлягає поділу з припиненням права часткової власності ОСОБА_1 . В свою чергу, суд не вправі визнати право власності на майно за відповідачем, якщо така особа проти цього заперечує та відповідні вимоги не заявляє. Тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто на користь держави у спеціальний фонд Державного бюджету України із ОСОБА_1 судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції у розмірі 1 240,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом встановлено невідповідність ані загальної площі, ані житлової площі, які зазначені ОСОБА_1 у будівельному паспорті за 2010 року, який було складено на початок виконання будівельних робіт, з технічним паспортом, який було складено у 2015 році, та який в подальшому був підставою для отримання декларації про готовність об`єкту до експлуатацію. На даний час у домоволодінні відсутні приміщення, які успадкувала ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 , а саме сіни «а» (де розміщено кухню площею 7,2 кв. м, санвузол 4,3 кв. м), тамбур «а1» площею 3,2 кв. м, а самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, право власності на які не зареєстровано, до розрахунку часток у власності не включаються.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто на користь держави у спеціальний фонд Державного бюджету України із ОСОБА_1 судовий збір за розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції у розмірі 12 227,64 грн.

Ухвалюючи додаткове судове рішення суд апеляційної інстанції виходив з того, що при звернені до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 551,20 грн та 275,60 грн на забезпечення доказів, а за збільшені позовні вимоги доплатила судовий збір у розмірі 8 151,76 грн, що в загальному розмірі складає 8 978,56 грн. Тому судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції складає 13 467,84 грн (8 151,76 грн х 150%). Оскільки постановою суду не в повному обсязі було вирішено питання про судові витрати та стягнуто судовий збір у розмірі 1 240,20 грн, то із ОСОБА_1 додатково підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 227,64 грн (13 467,84 грн - 1 240,20 грн).

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, в лютому 2022 року - касаційну скаргу на додаткову постанову цього суду від 17 лютого 2022 року, а в червні 2022 року на виконання ухвали судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2022 року- уточнену касаційну скаргу на зазначені судові рішення апеляційного суду, в яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд помилково послався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та не врахувавправових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 2-48/11 (провадження № 61-458св19), від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20), а також - не дослідив зібрані у справі докази.

Касаційна скарга на додаткову постановуОдеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року залишено без руху для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2022 року заявник направила до суду запитувані матеріали.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2022 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків касаційної скарги на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до суду касаційної інстанції виправлені касаційні скарги, з визначенням передбачених статтею 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

На усунення недоліків, що зазначені в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2022 заявник направила до суду запитувані матеріали.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року та додаткову постанову цього суду від 17 лютого 2022 року, витребувано матеріали справи № 501/2498/16 з Іллічівського міського суду Одеської області.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційні скарги

Касаційні скарги мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що до складу будівель, які підлягають поділу, входять об`єкти самочинного будівництва, не дав оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема декларації про готовність об`єкта до експлуатації, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, технічним паспортам на спірний будинок, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06 лютого 2018 року, яким визначено можливість поділу спірного майна на дві частини, актам перевірок містобудівного законодавства. Згідно з рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 26 серпня 2010 року № 680 ОСОБА_1 погоджено прибудову бані до індивідуального житлового будинку та будівництво господарських будівель на присадибній ділянці, а також запропоновано повідомити інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю (далі - ДАБК) в Одеській області щодо початку виконання будівельних робіт. 13 вересня 2010 року інспекцією ДАБК в Одеській області зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт, а 13 квітня 2016 року відділом ДАБК виконкому Чорноморської міської ради Одеської області за № ОД 47 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, на підставі якої об`єкт - прибудова літ. «аЗ» (бані) до індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд (літня кухня літ. «О», навіс літ. «С» - прийнятий до експлуатації. Встановивши, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, апеляційний суд зробив помилковий висновок про неможливість його поділу в порядку статті 367 ЦК України з припиненням на нього права спільної часткової власності. Також ОСОБА_1 не погодилась з розподілом судових витрат. Оскільки відповідач є батьком багатодітної сім`ї, був звільнений від сплати судового збору та не поніс судові витрати, тому відсутні підстави для стягнення таких витрат з неї на користь держави.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги

У липні 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційні скарги в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні. Зазначав, що позивач отримала дозвіл на реконструкцію будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за іншою адресою, так як житловий будинок, який намагається, поділити позивач знаходиться на АДРЕСА_1 . Оскільки постановою апеляційного суду від 30 листопада 2021 року не в повному обсязі вирішено питання про судові витрати, то суд апеляційної інстанції в порядку статті 270 ЦПК України з урахуванням положень статті 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення із ОСОБА_1 додатково на користь держави у спеціальний фонд Державного бюджету України судового збору в розмірі 12 227,64 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів від 20 квітня 1989 року № 297, оформлено право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 загальною площею 46,5 кв. м, в тому числі житлової - 32,2 кв. м, а також самочинно побудовані будівлі: сарай літ. «Г», сарай літ. «Ж», сарай літ. «Д», на підставі якого на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво (т.2 а.с.144-145).

Рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів від 26 жовтня 1989 року № 770/15 визнано право власності за ОСОБА_3 на самочинно переобладнане приміщення кладової літ. «В» в жиле приміщення у житловому будинку на АДРЕСА_1 (т.2 а.с.146).

Крім того, на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів від 30 жовтня 1997 року № 510 ОСОБА_3 належала земельна ділянка, розташована на території Іллічівської міської ради в місті Іллічівськ на АДРЕСА_4 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим 12 серпня 1998 року (а.с.61 інвентаризаційної справи).

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів від 19 вересня 1991 року № 771 визнано право власності ОСОБА_5 на самовільно перебудовану кладову літ. «В» в житлову, площею 16,1 кв. м у житловому будинку на АДРЕСА_1 ; затверджено акт про закінчення будівництва (переобладнання) приміщення кладової (т.2 а.с.147).

За договором купівлі-продажу від 30 жовтня 1991 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд на АДРЕСА_1 . В договорі зазначено, що в користування покупця переходить літ. «А1» (переобладнана з кладової літ. «В») приміщення 2-1 площею 14,4 кв. м та 1/2 огорожі № 2 (т.2 а.с.148-149).

Згідно з розпорядженням виконавчого комітету Іллічівської міської ради народних депутатів від 24 березня 1993 року № 224 за ОСОБА_3 визнано право власності на сіни літ. «а» (де розміщено кухню площею 7,2 кв. м, санвузол площею 4,3 кв. м), тамбур літ. «а1» площею 3,2 кв. м, сараї літ. «З» і «Л», кладову-сарай літ. «И», навіс літ. «К» у житловому будинку на АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18, а.с.50 інвентаризаційної справи).

За договором купівлі-продажу від 13 січня 1997 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 17/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 , які складаються в цілому з кам`яного будинку літ. «А» загальною площею 46,6 кв. м, з господарськими спорудами: «Б, Ж, З, Л» - сараї, «Д» - душ, «К» - навіс, «И» - сарай кладова, «1-3» - дворові споруди. В договорі зазначено, що в користування покупця перейшло з житлового будинку літ. «А» приміщення 1-4 житловою площею 16,1 кв. м (т.2 а.с.150).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2002 року після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його брат ОСОБА_6 отримав 29/50 частин житлового будинку з господарчими спорудами на АДРЕСА_1 , які складаються в цілому з кам`яного будинку житловою площею 46,6 кв. м, що розташований, на земельній ділянці площею 0,20 га, з господарчими спорудами «Б, Ж, З, Л» - сараї, «Д» -душ, «К» - навіс, «І» - сарай-кладова, «1-3» - дворові споруди (т.1 а.с.11).

За договору міни від 09 липня 2005 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , останньому у власність перейшло 29/50 частин житлового будинку з господарчими спорудами на АДРЕСА_1 та складається в цілому з будинку загальною площею будинку 75,6 кв. м, житловою площею 46,6 кв. м, літ. «А», душ літ. «Д», сараї літ. «Ж, З, И, Л», навіс літ. «К», вбиральня літ. «М», № 1-4 - дворові споруди, що розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 2 025 кв. м (т.1 а.с.10).

За договором міни від 04 серпня 2005 року, укладеним між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , останньому у власність перейшло 29/50 частин житлового будинку з господарчими спорудами на АДРЕСА_1 , що складається в цілому з будинку загальною площею будинку 75,6 кв. м, житловою площею 46,6 кв. м, літ. «А», душ літ. «Д», сараї літ. «Ж, З, И, Л», навіс літ. «К», вбиральня літ. «М», № 1-4 - дворові споруди, що розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 1 999 кв. м (т.1 а.с.73).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 грудня 2005 року після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 отримала 21/50 частин житлового будинку з господарчими спорудами на АДРЕСА_1 , що розташовані на земельній ділянці приватної власності площею 0,20 га, які складаються в цілому з житлового будинку житловою площею 46,6 кв. м, господарчих споруд «Д» - літній душ, «Ж, З, И, Л» - сараї, «К» - навіс, «М» - вбиральня, № 1-4 - дворові споруди. У свідоцтві також зазначено, що у користування спадкоємиці переходять із приміщень житлового будинку літ. «А»: 2-4 (1-4) жила 16,1 кв. м, літ. «А1»: 2-3 жила 14,4 кв. м, 1/2 частка огорожі № 2, літ. «а», літ. «а1» (т.1 а.с.9).

В листі від 21 вересня 2021 року № 1327 державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Бурлаченко К. І. зазначено про те, що оскільки в примітці довідки-характеристики, виданої комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» міста Іллічівська 18 жовтня 2005 року було вказано, що згідно з розпорядженням Іллічівської міської адміністрації Одеської області від 24 березня 1993 року № 224 на споруди - літ. «а», «а1» визнано право власності за ОСОБА_3 , то в свідоцтво про право на спадщину були внесені ці споруди (т.1 а.с.33).

На підставі рішення Іллічівської міської ради від 22 грудня 2006 року № 146/49-V ОСОБА_1 отримала державний акт від 03 вересня 2007 року про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована на АДРЕСА_4 (т.1 а.с.39).

Рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 26 серпня 2010 року за № 680 погоджено ОСОБА_1 прибудову бані до індивідуального житлового будинку на присадибній ділянці на АДРЕСА_4 та запропоновано повідомити інспекцію ДАБК в Одеській області щодо початку виконання будівельних робіт (т.2 а.с.195).

У вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до інспекції ДАБК в Одеській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт (т.2 а.с.201).

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 09 вересня 2015 року, житловий будинок складається з двох квартир: АДРЕСА_3 загальною площею 30,4 кв. м, в тому числі житлова - 16,1 кв. м, яка складається з коридору площею 6,3 кв. м, житлової кімнати площею 16,1 кв. м, кухні площею 8 кв. м; № 2 загальною площею 62,7 кв. м, в тому числі житлова - 30,8 кв. м, яка складається з коридору площею 5,2. кв. м, передпокою площею 9,1 кв. м, парної площею 5,2 кв. м, житлової кімнати площею 14,5 кв. м, житлової кімнати площею 16,3 кв. м, санвузлу площею 3,1 кв. м, кухні площею 9,3 кв. м. Загальна площа приміщень по літері А склала 93,1 кв. м, в тому числі житлова - 46,9 кв. м (т.1 а.с.19-25).

Актом від 09 серпня 2015 року підтверджується, що навіс літ. «К» та сарай літ. «Л» знесені повністю (т.1 а.с.26).

Згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, зареєстрованої у відділі ДАБК виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області 13 квітня 2016 року за № ОД 47, об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 - прибудова літ. «а3» (бані) до індивідуального житлового будинку та господарських будівель і споруд (літня кухня літ. «О», навіс літ. «С») - прийнятий до експлуатації. В декларації також зазначено, що загальна площа нежитлових будівель об`єкта літ. «О», літ. «а3», літ. «С» - 99,9 кв. м (т.1 а.с.45-47).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 30704856 від 29 липня 2016 року було відмовлено у державній реєстрації права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в поданих документах вбачалися розбіжності загальної та житлової площі житлового будинку, а також у зв`язку з відсутністю письмової заяви співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (т.1 а.с.48).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційні скарги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 2-48/11 (провадження № 61-458св19), на яку послалася заявник в касаційній скарзі, зазначено, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, на яку послався апеляційний суд в оскаржуваній постанові від 30 листопада 2021 року та заявник в касаційній скарзі).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником 21/50 частини, а ОСОБА_2 - інших 29/50 частин житлового будинку з господарчими спорудами, які були розраховані станом на 1991 рік. Зазначаючи про те, що частки співвласників змінилися та не відповідають дійсності, позивач просила визнати за нею право власності на 22/25 частки, а за ОСОБА_2 - на 3/25 частки цього житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, поділити їх в натурі шляхом виділення їй 22/25 частки, що складається із житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 - 3/25 частки, що складається з житлового будинку літ. «А» квартира АДРЕСА_3 .

Верховний Суд у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 662/397/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 761/18330/15-ц, від 17 жовтня 2019 року у справі № 380/11122/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 607/14107/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 301/1434/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 161/16800/15-ц виклав такі правові висновки.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

У справі, що переглядається, апеляційним судом було встановлено, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 06 лютого 2018 року № 799/2018, яка була проведена за наявними у справі документами у зв`язку із відсутністю доступу до об`єкта дослідження, реальні частки співвласників будинку АДРЕСА_1 змінилися у порівнянні з ідеальними частками, оскільки були знесені: прибудова літ. «а1», літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Г», літній душ літ. «Д», сарай літ. «Ж», навіс літ. «К», сарай літ. «Л», вбиральня літ. «М», натомість були побудовані: прибудова літ. «а3», вбиральня літ. «Н», літня кухня літ. «О», навіс літ. «о», літній душ літ. «П», навіси літ. «Р, С, Т».

Крім того, рішенням виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 26 серпня 2010 року за № 680 погоджено ОСОБА_1 прибудову бані до індивідуального житлового будинку на присадибній ділянці на АДРЕСА_1 та у вересні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до інспекції ДАБК в Одеській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт. Тобто здійснення добудов позивачці було погоджено на земельній ділянці, яка належить їй на праві приватної власності відповідно до державного акта від 03 вересня 2007 року на АДРЕСА_4 (т.1 а.с.34), а в позовній заяві вона просила поділити житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, які знаходиться на АДРЕСА_1 , здійснення добудов до якого їй у встановленому законом порядку погоджено не було.

Також згідно з декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 здійснювалася прибудова літ. «а3» до житлового будинку та господарських будівель (літня кухня літ. «О», навіс літ. «С»). Однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 30704856 від 29 липня 2016 року було відмовлено у державній реєстрації права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в поданих документах вбачалися розбіжності загальної та житлової площі житлового будинку.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , так як розбіжності загальної та житлової площі, які містяться в технічній документації на спірне нерухоме майно, свідчать про здійснення самочинного будівництва, що, в свою чергу, унеможливлює визнання на нього права власності та поділ в судовому порядку.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції не суперечать вищенаведеним правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) та в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 2-48/11 (провадження № 61-458св19), на які послалася заявник в касаційній скарзі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20), не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) зроблено висновок про те, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Правові висновки про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, викладено в постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також в постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до положень статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

В постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі № 457/238/18 (провадження № 61-2404св20) зроблено висновок про те, що при розгляді спорів між учасниками спільної часткової власності на жилий будинок про зміну часток суди повинні враховувати, що такі вимоги можуть бути задоволені, якщо учасник спільної власності збільшить в ньому за свій рахунок корисну площу будинку (жилих і підсобних його приміщень) шляхом прибудови, надбудови або перебудови, проведеної з дозволу виконкому місцевої ради і за згодою решти учасників спільної власності. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок. Отже, при здійсненні перебудов житлового будинку, позовні вимоги про перерозподіл часток співвласників у праві спільної частково власності із виділенням в натурі новостворених часток, про що відсутня згода кожного із таких співвласників, не можуть бути задоволені.

У справі, яка переглядається, встановивши, що до складу домоволодіння, яке позивач просить поділити, входять самочинно збудовані та не зареєстровані в установленому порядку об`єкти нерухомого майна, згоди на здійснення прибудови до житлового будинку інший співвласник - ОСОБА_2 не надавав, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційній скарзі на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи вказаної касаційної скарги про недослідження апеляційним судом наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом в судовому рішенні повинні бути вирішені всі заявлені вимоги, а також всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема щодо розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційним судом було встановлено, що при звернені до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 551,20 грн та 275,60 грн на забезпечення доказів, а за збільшені позовні вимоги доплатила судовий збір у розмірі 8 151,76 грн, що в загальному розмірі складає 8 978,56 грн. Тому судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції складає 13 467,84 грн (8 151,76 грн х 150%), однак ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Оскільки постановою апеляційного суду від 30 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення та стягнуто судовий збір у розмірі 1 240,20 грн, тобтоне в повному обсязі вирішено питання про судові витрати, то суд апеляційної інстанціїв порядку статті 270 ЦПК України з урахуванням положень статті 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення із ОСОБА_1 додатково на користь держави у спеціальний фонд Державного бюджету України судового збору в розмірі 12 227,64 грн (13 467,84 грн - 1 240,20 грн).

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення питання про розподіл судових витрат, дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції було ухвалено оскаржуване додаткове судове рішення відповідно до встановлених ним обставин. При цьому його висновки про стягнення судового збору на користь держави у спеціальний фонд Державного бюджету України узгоджуються з правовими висновками щодо застосування вищевказаних норм статті 141 ЦПК України, викладеними в постановах Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 664/3076/19 (провадження № 61-7315св21), від 27 жовтня 2021 року у справі № 203/6023/16-ц (провадження № 61-13912св19), від 01 березня 2023 року у справі № 234/19485/19 (провадження № 61-11188св21).

Отже, аргументи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, є необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2021 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович