КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/157/21 Головуючий у суді І інстанції: Фінагеєва І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року до суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з 30 жовтня 2009 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року шлюб між ними розірвано.

Сторони сумісно мають доньку ОСОБА_3 .

Сторони разом тривалий час не проживають, спільне господарство не ведуть, сімейні стосунки не підтримують. Позивачка разом з дитиною проживають за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди квартири.

Позивачка зазначає, що відповідач ухиляється від свого обов`язку утримувати малолітню дитину, не приймає участь у її вихованні, не цікавиться життям та здоров`ям своєї дочки, не піклується про фізичний, духовний розвиток дитини.

Крім того, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивачка посилається як на підставу для задоволення позовних вимог на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_2 останнім вчинялося фізичне та психічне насилля відносно ОСОБА_1 , в зв`язку з чим ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності. Також ОСОБА_4 притягувався і до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 309 (незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту), статтею 317 (організація або утримання місць для незаконного вживання, виробництва чи виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, а також надання приміщення з цією метою), частиною першою статті 70 КК України.

В зв`язку з цим 17 березня 2015 року ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 були поселені в притулок Центру для тимчасового проживання та отримання соціальних послуг.

На час звернення з позовом донька ОСОБА_3 навчалася в Середній загальноосвітній школі № 158. Участь у вихованні та утриманні дитини приймає лише мати, водночас батько нехтує батьківством та свідомо ухиляється від виконання аналогічних обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були проігноровані норми ч. 2 ст. 164 СК України щодо підстав позбавлення батьківських прав де, зазначено що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав в разі ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Також вказувала на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що ОСОБА_2 був засуджений за ст. 309, 317 Кримінального кодексу України (придбання наркотичного засобу для власного вживання, та утримання місця для вживання наркотичних засобів).

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 та її малолітня донька ОСОБА_3 були жертвами домашнього насилля, та вимушено були поселені в притулок Центру у справах сім`ї та жінок.

Вказувала на те, що ОСОБА_2 жодного разу не з`явився в школі, ніякої участі у освітньому процесі та вихованні доньки не приймає, що підтверджується характеристикою зі школи.

Апелянт також звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що навіть загроза позбавлення батьківських прав не змінила поведінку батька та ставлення до виконання батьківських обов`язків на краще.

Апелянт вважає, що наведені обставини у справі вказують на те, що у даних правовідносинах має місце беззаперечний факт свідомого (умисного) ухилення впродовж більше, як 8 років ОСОБА_2 , як батька від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої ОСОБА_3 ..

Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

09 жовтня 2023 року на електрону адресу Київського апеляційного суду надійшов лист від представника Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області - БІлої Л.О., в якому просила справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 розглядати без її участі. Також зазначила, що позов підтримує та просила задовольнити його в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_2 , адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька на краще неможливо, і лише за наявності вини в його діях, водночас докази у цій справі не дають підстав для однозначного висновку стосовно підтвердження цих обставин. Позивачкою не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , оскільки немає однозначних підстав вважати, що відповідач свідомо ухиляється від виховання дитини та її утримання.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 жовтня 2009 року. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 червня 2015 року шлюб між ними розірвано.

В період шлюбу у колишнього подружжя ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно з довідкою ОК «ЖБК «Будівельне об`єднання-3» від 31 березня 2015 року ОСОБА_1 проживала разом з донькою ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

17 березня 2015 року ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 на підставі заяви ОСОБА_1 про вирішення питання щодо поселення були поселені в притулок Центру у справах сім`ї та жінок, які стали жертвами насильства в сім`ї, Деснянського району у м. Києві для тимчасового проживання та отримання соціальних послуг, що підтверджується листом-відповіддю Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві від 17 березня 2015 року № 102-102/0-444-782 та довідкою Центру у справах сім`ї та жінок Деснянського району у м. Києві від 19 березня 2015 року № 1-1.11/03. Відповідно до листа Деснянської районної державної адміністрації у м. Києві від 25 листопада 2015 року № 102-102/0-444/1-5579 термін перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у притулку було продовжено до 17 березня 2016 року.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитини повноліття, починаючи з 31 березня 2015 року.

Також судом встановлено, що відповідно до довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментам від 02.12.2020 № 48098423, вбачається, що заборгованість станом на 02.12.2020 року становить 137 484,75 грн виходячи із розміру середньої заробітної плати для даної місцевості за період з березня 2015 року по грудень 2020 року (а.с.34-36).

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції постановою від 08 липня 2015 року відкрив виконавче провадження № 48098423 щодо примусового виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2015 року.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 березня 2015 року у справі № 369/2910/15-п ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт строком на 30 годин. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 серпня 2015 року невідбутий строк громадських робіт замінено ОСОБА_2 арештом та піддано ОСОБА_2 адміністративному арешту строком на 6 діб, починаючи з моменту його затримання, що підтверджується листом Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2020 року № 02-04/105/2020.

13 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 строком на 6 місяців з правом пролонгації строку дії договору.

Згідно відповіді Подільського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області на адвокатський запит № 32/26/4175-20 від 10 грудня 2020 року 21 травня 2019 року ОСОБА_2 був засуджений до 3 років позбавлення волі за частиною першою статті 309, частиною першою статті 317, частиною першою статті 70 КК України, проте, на підставі статті 75 КК України був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки. ОСОБА_2 неодноразово викликався до Подільського РВ для ознайомлення з порядком та умовами відбування покарання при засудженні з випробуванням, проте у призначений час не з`явився, причини неявки не повідомив. Подільським УП ГУНП у м. Києві було проведено заходи для встановлення місця проживання ОСОБА_2 .

14 листопада 2019 року Подільський УП ГУНП у м. Києві оголосило ОСОБА_2 у розшук. 29 листопада 2019 року ОСОБА_2 був затриманий працівниками поліції та ознайомлений з порядком та умовами звільнення від покарання з випробуванням інспектором Подільського РВ. Незважаючи на зобов`язання з`являтися до відділу пробації у визначені дні, ОСОБА_2 з 01 січня 2020 року не з`являвся до Подільського РВ для реєстрації, причини неявки не повідомив, в зв`язку з чим Подільським РВ були повторно розпочаті процедури з розшуку відповідача, що підтверджується листом філії ДУ «Центр пробації» Подільського районного відділу у м. Києві та Київській області від 10 грудня 2020 року (а.с. 16).

За змістом листа ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 20 листопада 2020 року № 08/528-20/550АД ОСОБА_2 перебував в установі з 12 лютого 2008 року до 27 листопада 2008 року та був звільнений з-під варти через відбуття строку покарання.

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 більш прихильна до матері ОСОБА_1 , а прихильність до батька ОСОБА_2 відсутня. Дитина пояснює це явище тим, що батька не бачила достатньо давно, що підтверджується психологічним висновком Психологічного центру «Відродження» від 28 листопада 2020 року.

Станом на час звернення з позовом ОСОБА_3 навчається у СЗШ № 158, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина має досягнення в навчанні достатнього рівня, активна на уроках, вміє висловлювати власну думку, доводити її. Мати дитини спілкується з вчителями, які навчають дитину. Цікавиться успіхами дитини. Батько дитини контакту зі школою, де навчається ОСОБА_3 , не підтримує, участь в батьківських зборах не брав, з вчителями не спілкувався, що підтверджується характеристикою учениці 2-Г класу ОСОБА_3 , виданої середньою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 158 м. Києва.

Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2022 року у справі № 369/157/21 надала до суду висновок від 29 листопада 2022 року № 1609 про доцільність позбавлення батька ОСОБА_2 батьківських прав та відповідність його інтересам дітей (а.с. 146-148).

За змістом цього висновку дитина ОСОБА_3 весь час проживає з матір`ю ОСОБА_1 , яка приймає участь у її вихованні та утриманні одноособово. Між нею та донькою існує тісний емоційний зв`язок, водночас її батько ОСОБА_2 перебуває у розшуку.

З вищевказаного висновку також вбачається, що зі слів ОСОБА_1 , батько дитини вживав наркотичні засоби, не займався вихованням дитини, вчинював домашнє насилля відносно неї. Тому матір з дитиною були вимушені покинути місце проживання в с. Милій. Згідно довідки Центру у справах сім'ї та жінок Деснянської РДА в м. Києві, ОСОБА_1 була поселена в Притулок Центру 13.05.2015 року та перебувала в центрі до 17.03.2016 року.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 (провадження № 61-1139св23).

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_2 , не бере участь у вихованні дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, стан здоров`я та матеріальний стан. При цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що він несвідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками чи доказів чинення йому перешкод у належному їх здійсненні на забезпечення інтересів дитини.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з вихованням та утримання дитини, оскільки як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи батько ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Був засуджений 21.05.2019 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 70 КК України до 3-років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України та звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки, але в "Центр пробації" Подільського РВ м. Києва засуджений не з`являвся. Вжитими заходами місцезнаходження засудженого ОСОБА_2 встановити не вдалося, внаслідок чого його було оголошено у розшук Подільським УП ГУПП у м. Києві.

В матеріалах справи також відсутні докази намірів батька брати участь у житті дитини у будь-який доступний для нього спосіб, в тому числі, з врахуванням його місця перебування; звернення його у відповідні органи для усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною, коли такі вчинялися; матеріальної участі у забезпеченні своєї дитини; сприяння у забезпеченні їй належного освітнього, духовного і загального розвитку.

Таким чином, установивши триваючий характер ухилення від виконання батьківських обов`язків, що стало підставою для звернення позивачкою ОСОБА_1 до суду, враховуючи відсутність змін у поведінці відповідача в кращу сторону, для забезпечення справедливої рівноваги між інтересами дитини та застосуванням у справі такого крайнього заходу впливу на батька ОСОБА_2 , як позбавлення його батьківських прав, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, на переконання суду апеляцінйої інстанції, спрямоване на забезпечення життя малолітньої доньки сторін у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

При цьому слід зауважити, що відповідач вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав відповідно до ст. 169 СК України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на наведені обставини справи, наявність у відповідача судимості за утримання місця для вживання наркотиків, в той час коли неповнолітня дитина проживала разом з батьком, триваючий характер ухилення від виконання батьківських обов`язків, також суд першої інстанції не врахував висновок Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв'язку з чим дійшов до помилкових висновків про відмову у задоволенні позову.

Доказів як до подання позову так і під час судового розгляду, відповідач мав наміри приймати участь у житті дитини у матеріалах справи відсутні.

Між тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції не врахував наведені правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21 (провадження № 61-1139св23).

Дослідивши та давши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, врахувавши наведені вище норми права, колегія приходить до висновку, що факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 знайшов своє підтвердження.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Що стосується судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовною заявою позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. За подання апеляційної скарги на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2023 року судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1261,20 грн (150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2102 грн, що складає 840,80 грн - сплачений судовий збір про подачі позову та 1261,20 грн - сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.02.1996 року, адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст постанови складено «11» жовтня 2023 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник