КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Таран Н.Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6492/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Соколової В.В., Фінагеєва В.О.

секретар - Федорчук Я.С.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва Єськова Вероніка Іванівна, ОСОБА_2 про визнання наймачем та зміну договору найму частини комунальної квартири.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2021року позивачка звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із вказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що починаючи з 28 серпня 1978 року (з дня народження) вона постійно проживає в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира складається з трьох кімнат площею 10,2 кв. м., 14,5 кв.м. та 15,9 кв. м. Вказана квартира площею 46,6 кв. м. у 1977 році була отримана за обмінними ордерами її матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (бабуся матері позивача) , а саме:

на одну кімнату площею 10,2 кв. м. (ізольована) бюро по обміну житлових приміщень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих було видано ордер № 3351 від 23 липня 1977 року на ім`я ОСОБА_4 ;

на дві площею 14,5 кв. м.та 15,9 кв. м. (суміжні) було видано ордер на ім`я матері позивача ОСОБА_3 .

У вказаній вище квартирі зареєстрована позивачка (довідка про реєстрацію місця проживання особи № 62469769 від 31 травня 2021 року, копія паспорту). У 1983 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , батьками позивачки, було розірвано.

Рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва від 26 березня 1985 року зобов`язано житлове управління Дніпровського районну укласти з ОСОБА_5 договір найму жилої кімнати площею 10,2 кв. м. в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають у вказаній квартирі починаючи з 1977 року.

ОСОБА_3 05 січня 1990 року уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 05 червня 2021 року звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» із зверненням щодо зміни договору найму кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті матері позивачки, з метою подальшої приватизації частини вказаної квартири, а саме зазначених вище кімнат у комунальній квартирі. Листами від 17 червня 2021 року № 46-232/2а та від 13 липня 2021 року № 46-290/2а відповідач повідомив про те, що для вирішення питання зміни договору найму у зв`язку із смертю власника особового рахунку позивачу слід надати, серед іншого, копію ордера на жиле приміщення.

Ордер на право зайняття кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , виданий матері позивачки, був зданий нею у ЖЕД-303, яка є структурним підрозділом відповідача та повинен був зберігатися у вказаній вище житлово-експлуатаційній організації.

Листом від 17 червня 2021 року № 102-102/Є-732-1318 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила про те, що обмінний ордер на дві кімнати трикімнатної комунальної квартири за адресою ; АДРЕСА_1 , в структурному підрозділі відповідача ЖЕД-303 відсутній.

Листом від 15 квітня 2021 року № 956/86-6-80 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив про те, що справи-матеріали обміну жилих приміщень та корінці обмінних ордерів за 1977 рік знищені згідно номенклатурою справ у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Листом від 03 березня 2021 року № 068-068/0-223/1-910 Державний архів м. Києва повідомив про те, що у переглянутих документах фонду № Р-1569 за травень - липень 1977 відомостей про обмін квартири за адресою : АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 не виявлено.

Листом від 29 квітня 2021 року № 068-068/0-223/1-910 Державний архів м. Києва повідомив про те, що у переглянутих документах фонду № Р-1569 «Виконавчий комітет Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва» за квітень - травень 1985 рішення про укладення договору найму житлового приміщення на квартиру за адресою : АДРЕСА_1 , не виявлено.

Листом від 05 травня 2021 року № 068-068/6-223/2-962 Державний архів м. Києва повідомив про те, що у переглянутих архівних документах фонду № Р-1569 за грудень 1976 по 1977 відомостей про обмін квартири за вказаною вище адресою на ім`я ОСОБА_3 не виявлено.

Мати позивачки ОСОБА_3 , за життя була наймачем кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що зокрема, підтверджується відкритим на її ім`я особовим рахунком для сплати комунальних послуг на вказану вище квартиру, квитанціями про сплату комунальних послуг, а також рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва від 26 березня 1985 року.

Починаючи з моменту народження позивачка разом з матір`ю постійно проживала однією сім`єю у кімнатах площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. комунальної квартири, яка є предметом спору, та вела разом з нею спільне господарство. Факт постійного проживання позивача за вказаною вище адресою підтверджується копією паспорту, довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 62469769 від 31 травня 2021 року.

У прохальній частині позову позивачка просить:

- визнати ОСОБА_1 наймачем кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ,

- зобов`язати відповідача змінити договір найму кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 змінивши померлого наймача ОСОБА_3 на нового наймача - ОСОБА_1 .

Представник відповідача Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти позовних вимог, вказала, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством» було створено Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Згідно з розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 48 від 30 січня 2015 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна» будинок за адресою : АДРЕСА_1 був закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством. Враховуючи викладене, та на підставі Статуту підприємства КП «Керуюча компанія» надає послугу з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій.

Як вбачається із позовної заяви квартира АДРЕСА_1 є комунальною, кімнати якої не приватизовані. Власником (наймодавцем) вказаного вище житла є територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради. Позивач, звернулася з відповідним позовом до Деснянського районного суду м. Києва та в якості відповідача вказала КП «Керуюча компанія», однак, при цьому жодним доказом не було підтверджено зв`язок відповідача із предметом позову. Відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують, окрім іншого, реалізацію делегованих відповідними радами повноважень. Стаття 13 вказаного закону передбачається, що до відання місцевих державних адміністрацій належить вирішення питань, зокрема, управління майном, приватизації та інше. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в м. Києві державними адміністраціями окремих повноважень» було доручено районним в м. Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно з додатками 1 - 11. Додатком № 4 до вище вказаного Розпорядження встановлюється перелік повноважень у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торгівельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку. Пунктом 10 Додатку 4 Розпорядження передбачає здійснення районними в м. Києві державними адміністраціями обліку відповідно до закону житлового фонду, а також здійснення контролю за його використанням. Пунктом 25 Додатку 4 чітко вказує, що районні в м. Києві державні адміністрації укладають договори найму житла. Отже функції щодо визнання наймачем та зміни договору найму квартири відповідно до зазначених вище нормативно-правових актів здійснюють районні в м. Києві державні адміністрації.

Позивачка 18 жовтня 2021 року подала клопотання про заміну неналежного відповідача комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського районну м. Києва» на належного відповідача Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію та про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського районну в м. Києві.

Представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення клопотання заперечував , з огляду на те ,що у відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. За змістом статей 1, 2 Статуту територіальної громади м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 371/1805 та зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України 02 лютого 2005 року № 14/5 - територіальна громада м. Києва є первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада м. Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Преамбулою Статуту визначено, що саме Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади м. Києва. Статтею 28 Статуту встановлено, що відповідно до Конституції України та чинного законодавства України територіальній громаді м. Києва належить право власності на рухоме і нерухоме майно, що знаходиться в комунальній власності, доходи міського та районних у м. Києві бюджетів, а також майнові права, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а стаття 319 Цивільного кодексу України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже кімнати жилою площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. на момент виникнення спірних правовідносин і дотепер перебувають у власності територіальної громади м. Києва. Натомість, ані КП «Керуюча компанія», ані Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація не є органом місцевого самоврядування. Отже належним відповідачем (1) за позовною заявою ОСОБА_1 щодо визнання її наймачем кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі має бути територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради. Належним відповідачем (2) за позовною вимогою про зміну договору найму кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у спірній комунальній квартирі має бути КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація має залишитися у статусі третьої особи на стороні відповідача.

Протокольною ухвалою під час проведення судового засідання 17 листопада 2021 року клопотання позивача задоволено повністю.

У додаткових поясненнях представник відповідача вказує що доводи викладені в позовній заяві є такими, що не підтвердженні належними та допустимими докази, а отже задоволенню не підлягають. Матеріали справи не містять інформації та копій документів, які б підтверджували факт спільного проживання та ведення спільного господарства позивачки та її покійної матері. За таких обставин, немає жодних підстав вважати, що позивачка несла тягар утримання майна (спірних кімнат), як це передбачено змістом ст. 322 Цивільного кодексу України.

У запереченнях на додаткові пояснення відповідача , позивач вказує, що ці пояснення не спростовують обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду , позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову. В апеляційній скарзі посилається на те , що судом надано неправильну юридичну оцінку наявним у справі доказам, що призвело до невідповідності висновків, викладених в рішенні обставин справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони повідомлені про день та час розгляду справи на 18 травня 2023 року, 20 липня 2023 року,14 вересня 2023 року за адресами, наявними в матеріалах справи. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи. До участі у справі залучено в якості третіх осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивачки не знайшли свого підтвердження . Апеляційний суд не погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Матеріали справи містять докази, що починаючи з 28 серпня 1978 року (з моменту народження) позивачка постійно проживає в комунальній квартирі за адресою : АДРЕСА_1 .

У 1977 році ОСОБА_4 (бабуся матері позивачки) отримала одну кімнату площею 10,2 кв. м. (ізольована у комунальній квартирі) за обмінним ордером виданим бюро по обміну житлових приміщень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих за № 3351 від 23 липня 1977 року.

Доказів того, що на дві інші кімнати площею 14,5 кв. м.та 15,9 кв. м. (суміжні) було видано ордер на ім`я матері позивачки ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Разом з тим, як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована у вказаній квартирі починаючи із 24 листопада 1994 і по теперішній час (т.1 а.с. 12). Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) зареєстрована у вказаній квартирі із 1977 року.

У 1983 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , батьками позивачки, було розірвано.

Рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва від 26 березня 1985 року зобов`язано житлове управління Дніпровського районну укласти з ОСОБА_5 договір найму жилої кімнати площею 10,2 кв. м. в комунальній квартирі за адресою : АДРЕСА_1 . Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають у вказаній квартирі починаючи з 1977 року.

ОСОБА_3 05 січня 1990 року уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ».

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Крім того, відповідно до ст. 48 Конституції України , кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1,2 статті 64 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до положень ст.3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Починаючи з моменту народження позивача вона разом з матір`ю постійно проживала однією сім`єю у спірній комунальній квартири та вела разом з нею спільне господарство. Факт постійного проживання позивачки за вказаною вище адресою підтверджується копією паспорту, довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 62469769 від 31 травня 2021 року.

Будь-яких належних доказів, які б спростовували дане твердження позивачки, відповідач суду не надав.

Позивачка ОСОБА_1 , після смерті своєї матері ОСОБА_3 зверталась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» із зверненням щодо зміни договору найму кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у спірній квартирі з метою подальшої приватизації частини вказаної квартири, а саме кімнат 14,5 кв.м. та 15,9 кв.м.

Листами від 17 червня 2021 року № 46-232/2а та від 13 липня 2021 року № 46-290/2а позивачу було повідомлено, що для вирішення питання зміни договору найму у зв`язку із смертю власника особового рахунку позивачу слід надати, серед іншого, копію ордера на жиле приміщення.

Відповідно до вимог діючого законодавства на час заселення позивачки та її матері (ст. 58 ЖК УРСР, п. 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українскій РСР, затвердженої постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470) при вселенні у надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Так, мати позивачки при вселенні у квартиру здала ордер до ЖЕД - 303, а відтак відповідальною особою за збереження ордера є саме ЖЕД. Намагання з`ясувати і віднайти ордер результатів не дали, і вирішити іншим шляхом позивачка позбавлена можливості, тому у звернулася за захистом свого права до суду.

Згідно форми-А ОСОБА_3 була прописана за адресою: АДРЕСА_1 у вересні 1977 року (т.2 а.с.32).

Відповідно до платіжних квитанцій та листа Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 12 вересня 2023 року згідно із даними ПАК власником особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , є громадянка ОСОБА_3 з 01 грудня 2010 року (дані з моменту введення електронних баз даних). (т.1 а.с. 21-25, т.2 а.с. 47), тому висновки суду про відсутність доказів яким чином отримуються нарахування та сплачуються комунальні послуги є помилковими, спростовуються наданими позивачкою доказами. Крім того слід зауважити, що оплата комунальних послуг нараховується на всю квартиру, про що зазначено у платіжних квитанціях.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст.ст. 76- 81 ЦПК України, відповідач не надав жодного доказу на спростування тверджень позивачки щодо її законного вселення її реєстрації, проживання у спірній квартирі ,починаючи із 1978 року разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 . Відсутні також докази і того, що право ОСОБА_1 на проживання у вказаній квартирі будь-хто оспорював.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що ОСОБА_1 , проживаючи тривалий час у квартирі ( більше 40 років), разом із матір`ю, і після її смерті, була членом сім`ї наймача. Відповідно до наявних в матеріалах справи доказах, ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) є власником особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг за адресою : АДРЕСА_1 , з 01 грудня 2010 року (дані з моменту введення електронних баз даних), що фактично свідчить про те ,що остання була наймачем квартири, зокрема двох кімнат 14,5 кв.м. та 15,9 кв.м. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР ОСОБА_1 набула рівного права користування жилим приміщенням разом із своєю матір`ю, і відповідно до ст. 106 ЖК УРСР може вимагати визнати її наймачем двох кімнат у спірній квартирі після смерті своє матері, і вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зобов`язання відповідача змінити договір найму кімнат площею 14,5 кв.м. та 15,9 кв.м.у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 змінивши померлого наймача ОСОБА_3 на нового наймача ОСОБА_3 , слід відмовити, оскільки будь-яких належних доказів фактичного укладення такого договору сторонами суду не надано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36).

Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом апеляційної інстанції з наданням оцінки всім аргументам учасників справи вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухвалення нового рішення про задоволення позову в частині визнання ОСОБА_1 наймачем кімнат площею 14,5 кв.м. та 15,9 кв.м.у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 наймачем кімнат площею 14,5 кв. м. та 15,9 кв. м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий

Судді