_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/4706/23
Провадження № 2/947/1471/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2023 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Солтановської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсаці та припинення часткової сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

10.02.2023 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію в розмірі 107 490,42 (сто сім тисяч чотириста девяносто гривень 42 копійки) грн. за 1/2 частку належного ОСОБА_1 спільного майна та визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право приватної власності на нежитлове приміщення № 30к, загальною площею 3,5 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1 та на автомобіль «Mercedes-Benz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму судових витрат в розмірі 4574,90 (чотири тисячі п`ятьсот сімдесят чотири гривні 90 копійок) грн.

Свої вимоги мотивував тим, що він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 року було розірвано.

Зазначив, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 року по справі №520/15037/15-ц визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з частками 1/2 на кожного: - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна 1 ; - нежитлове приміщення №30К, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789; - автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI, д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску.

Позивач вказує на те, що неодноразово пропонував ОСОБА_2 надати згоду на продаж часток нежитлового приміщення №30К, та автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI, д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску третім особам з дотриманням інтересів сторін.

Як стверджує позивач, він несе надмірний тягар утримання автомобілю марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI», оскільки зазначений автомобіль, 2002 року випуску, потребує капітального ремонту, фактично не експлуатується, за його зберігання та охорону постійно позивачем витрачаються гроші, проте ОСОБА_2 категорично відмовляється як від участі в утриманні автомобіля так і від надання дозволу на його продаж з розподілом грошових коштів.

Також нежитлове приміщення № 30К, розташоване за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789 загальною площею 3,5 кв.м., використовується весь час ОСОБА_2 з метою зберігання свого одягу та малоцінних побутових речей, крім цього там знаходяться та постійно зберігаються речі малолітньої дитини.

З урахуванням викладеного, позивач вказує, що своєю недобросовісною поведінкою ОСОБА_2 як ігнорує обов`язки співвласника дбати про спільне майно, так і заважає ОСОБА_1 реалізовувати своє право співвласника належним чином, тому він змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В., яка ухвалою від 13.02.2023 року відкрила провадження у справі та призначила судове засідання.

У зв`язку з відстороненням від посади судді ОСОБА_3 , справу було передано для повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Згідно повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Куриленко О.М., яка ухвалою від 03.05.2023 року прийняла справу до свого провадження та призначила судове засідання.

18 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, до канцелярії суду надав заяву, в якій просив провести судове засідання за його відсутністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що по теперішній час ОСОБА_1 одноособово користується всім майном, право власності на яке просить визнати за ОСОБА_2 .

Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 20 вересня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що складно актовий запис № 886.

Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.02.2015 року по справі № 520/2119/14-ц шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В подальшому рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05.07.2018 року по справі № 520/15037/15-ц визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з частками 1/2 на кожного: - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний Номер нерухомого майна 1; - нежитлове приміщення №30К, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37272789; - автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI, д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску.

20.02.2019 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою та учунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2022 року по справі № 520/3602/19 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 , виділивши у користування ОСОБА_2 кімнату № 2 житлова, площею 13.6 кв.м., площа зі спільного користування 18,6 кв.м., загальною площею 32,2 кв.м., що складає 42/100 частин квартири, виділивши у користування ОСОБА_1 кімнату № 4 житлова, площею 25,3 кв.м., площа зі спільного користування 18.6 кв.м., загальною площею 43,9 кв.м., що складає 58/100 частин квартири. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приміщення: № 1 коридор, площею 9,9 кв.м., № 3 санвузол, площею 5,6 кв.м., № 5 кухня, площею 20,4 кв.м., № 6 комора, площею 1,3 кв.м.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.11.2020 року по справі № 947/13951/20 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міськзелентрест», Приватного підприємства «Будинок-Сервіс 203», за участю третої особи ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди стягнуто з Приватного підприємства «Будинок-Сервіс 203» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 25226,00 (двадцять п`ять тисяч двісті двадцять шість гривень 00 копійок) грн. за пошкодження автомобіля.

19.03.2019 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила припинити її право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску, 1/2 частку приміщення (кладової) № 30К, загальною площею 3,5 кв.м., по АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2, частки цього майна та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаних нежитлового приміщення та автомобілю.

В обґрунтування позову зазначала, що з моменту розірвання шлюбу та по теперішній час квартира АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 3,5 кв.м. за тією ж адресою та автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito 112 CDI», д/н НОМЕР_3 , 2002 року випуску перебувають в одноосібному володінні та користуванні ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2021 року по справі № 520/5464/19 та постановою Одеського апеляційного суду від 12.10.2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_2 та стягнення грошової компенсації з ОСОБА_1 було відмовлено в повному обсязі.

Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна від 02.11.2022 року, виконаного Товарною біржою «ПРОФІ - ТН» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №50/22, виданий ФДМ України 31.01.2022 року), ринкова вартість нежитлового приміщення №30к, загальною площею 3,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , становить 108430,00 (сто вісім тисяч чотириста тридцять) грн.

Відповідно до висновку експерта №102-22 експертного транспортно-товарознавчого дослідження від 07.11.2022 року, середньоринкова вартість автомобіля «Mercedes-Benz Vito 112 GDI» станом на час нанесення шкоди падінням дерева 21.11.2019 року дорівнювала 103750,00 (сто три тисячі сімсот п`ятдесят) грн. з урахуванням курсу НБУ (24,1836 грн. /1 долар США).

Згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити ^позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Вирішуючи спір по суті суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації частки у спільному майні відповідно до ст. 358 ЦК України. Позивач належним чином не довів, що майно перебуває у користуванні відповідача, при цьому суд бере до уваги рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2018 року по справі № 520/15037/15-ц, в якому ОСОБА_1 не визнавав права відповідача на вищезазначене майно.

Суд погоджується з позицією Відповідача, що виплата компенсації є надмірним тягарем для неї, враховуючи також те, що Відповідач неодноразово пропонувала Позивачу продати вказане майно.

Крім того, також суд враховує, що, як стверджував представник відповідача у судовому засіданні, ОСОБА_2 ніколи не мала посвідчення водія і транспортний засіб, 2001 року випуску, місце знаходження якого та стан не відомі, їй не потрібен.

Разом з тим, суд вважає недоведеним спроможність відповідача під час воєнного стану сплатити позивачеві грошові кошти у вказаному розмірі та можливість продажу зазначених об`єктів.

Позивачем не надано доказів щодо визначення сторін, які саме користуються спірним спільним майном. Навпаки, з вищезазначених обставин вбачається, що з моменту розірвання шлюбу саме Позивач користується майном, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 139, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсаці та припинення часткової сумісної власності подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Куриленко О. М.