Єдиний унікальний номер судової справи: 473/3566/23
Провадження 22-ц/812/986/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

09 жовтня 2023 року м. Миколаїв справа №490/8749/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Форвард», поданою Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В. в приміщенні того ж суду у м. Вознесенськ об 11 год 50 хв., за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяна Леонідівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Глушич І.І., звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі АТ «Банк Форвард» або Банк), в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. від 26 лютого 2020 року №1347 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку грошових коштів у розмірі 13214,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що отримала через мобільний застосунок «Дія» постанову про відкриття виконавчого провадження №62294016 від 09 червня 2020 року.

Підставою відкриття виконавчого провадження є виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О 26 лютого 2020 року за №1347. За вказаним виконавчим написом задоволено вимоги Банку та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку за період з 28 серпня 2018 року по 26 листопада 2018 року, включно, суму боргу у розмірі 13214,63 грн.

Вважає, що здійснений виконавчий напис нотаріуса має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскілки вчинений з порушенням норм законодавства України.

Вказувала, що виконавчий напис був вчинений без належної перевірки безспірності заборгованості, що є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Відсутні посилання на процентну ставку по кредиту та посилання на розмір та порядок нарахування штрафних санкцій та пені. Таким чином, встановити чи є розмір простроченої заборгованості за сумою кредиту зазначених у виконавчому написі такими що відповідають умовами договору є неможливим. Позивач добросовісно виконувала свої обов`язки згідно умов кредитного договору, сплачуючи щомісячно кошти на реквізити, надані їй працівниками ПАТ «Банк Форвард». Оскільки ПАТ «Банк Форвард» було передано усі права та обов`язки АТ «Банк Форвард», відповідно буди змінені реквізити для погашення кредиту.

Відповідач жодного разу не звертався до позивача з питання наявності заборгованості, погашення заборгованості, не надав виписки по рахунку та не довів до відома інформацію, щодо зміни реквізитів для погашення боргу, що позбавило права позивача на погашення боргу в повному обсязі.

Оскільки позивач не отримувала жодного повідомлення про борг та зміну рахунків, не була виконана одна з умов безспірності заборгованості, а нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, вочевидь не перевірив чи відомо позивачу про борг, зімну рахунків і чи має він щодо боргу свої заперечення.

Також, ОСОБА_1 вказувала, що виконавчий напис вчинений з порушенням встановленого законом порядку (без урахування того, що стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним у простій письмовій формі, не може здійснюватися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; кредитор не надсилав боржниці письмову вимогу про необхідність усунення порушення із зазначенням розміру заборгованості).

Посилаючись на викладене, позивач просила таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. від 26 лютого 2020 року №1347 про стягнення з неї на користь Банку грошових коштів у розмірі 13214,63 грн.

В письмових поясненнях АТ «Банк Форвард», заперечуючи проти позову, зазначав, що позивачкою не обґрунтовано та не доведено належними доказами безспірності заборгованості, зокрема неправильності обрахування банком заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором. Також просив врахувати хибність тверджень позову про те, що стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним у простій письмовій формі, не може здійснюватися у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки такі твердження ґрунтуються на неправильному тлумаченні вимог закону та судової практики.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 26 лютого 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1347, яким підтверджено обов`язок ОСОБА_1 сплатити на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором №20014210 від 26 квітня 2018 року, що утворилася за період з 28 серпня 2018 року по 26 листопада 2018 року, в загальному розмірі 13 214 гривень 63 копійки, в тому числі:

- заборгованість за кредитом 12139 гривень 30 копійок;

- заборгованість за процентами 0 (нуль) гривень 33 копійки;

- плата за пропуск мінімальних платежів 1075 гривень, а також плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний виконавчий напис вчинений з порушенням встановленого законом порядку, а саме: - без урахування того, що підтвердження заборгованості у кредитних відносинах (за винятком нотаріально посвідчених кредитних або пов`язаних з ними договорів) не може здійснюватися в порядку вчинення виконавчого напису; - у зв`язку з визнанням відповідних положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нечинними в судовому порядку.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Форвард» звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин, які мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі проаналізувавши положення ст. 88 Закону України «Про нотаріат», підпунктів 2.1, 2.2 пункту 2, підпунктів 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису зазначає, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів.

Нотаріусом при вчиненні виконавчого напису за заявою AT «Банк Форвард» було відповідно до вимог постанови КМУ від 29 червня 1999 року №1172 перевірено подачу AT «Банк Форвард» на обґрунтування вимог повного пакету документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. AT «Банк Форвард» на момент звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису надало всі передбачені законом документи (оригінал кредитного договору, розрахунок заборгованості, виписки по особовим рахункам, вимогу про усунення порушень).

Між ПАТ «Банк Форвард» та позивачкою було укладено кредитний договір шляхом підписання оферти та паспорту споживчого кредиту. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання. Договір укладений в простій письмовій формі, оскільки обов`язкове його нотаріальне посвідчення не вимагається чинним законодавством України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову КМУ від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчий нотаріусів» та зобов`язано Кабінет Міністрів опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на виконавчих написів нотаріусів». Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису звужує передбачені ст. 88 3акону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону.

Вищевказане судове рішення жодним чином не обмежує нотаріуса у праві вчинення виконавчого напису у випадку наявності достатніх документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Більше того, Київський апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи постанову від 22 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, керувався недопущенням звуженого тлумачення: документів, необхідних для отримання виконавчого напису. Це свідчить про те, що судовий розсуд був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві.

Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 (щодо постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 № 662) залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року та постановою Верховного суду від 20 червня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення, на яку посилається позивач в позовній заяві, не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного судового спору.

Банк надав нотаріусу не лише розрахунок заборгованості за кредитним договором, а і виписки по рахунку, оформлені у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» що доводило безспірність вимог Банку.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, тим паче не повинен повідомляти боржника про стан заборгованості за Кредитним договором.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачка зазначаючи про спірність заборгованості не надала жодних розрахунків або переконливих доказів на підтвердження того, що на час вчинення виконавчого напису заборгованість за кредитним договором була відсутня або була у іншому розмірі, ніж зазначено у виконавчому написі.

Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172.

Таким чином заявник вважає, що нотаріус вчинив виконавчий напис відповідно до закону та підстав відмовляти банку у вчиненні виконавчого напису не було, а підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

В заяві від 07 вересня 2023 року ОСОБА_1 просила розглянути справу у її відсутність за наявними документами в матеріалах справи, рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу Банку без задоволення.

Учасники справи до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Таким вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Апеляційний суд на підставі аналізу матеріалів справи погоджується з висновком суду, що підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є, зокрема, те, що укладений між банком та позивачкою договір кредиту не посвідчений нотаріально, тому, враховуючи втрату чинності розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку на час вчинення виконавчого напису, у нотаріуса не було підстав для вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості за договором кредиту.

Так, згідно п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» Перелік документів після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» був доповнений новим розділом такого змісту:

«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису додаються:

а) оригінал кредитного договору;

б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.»

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 були визнані незаконними i нечинними, зокрема, положення пункту 2 Переліку. Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Проте, відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2017 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року та до закінчення касаційного розгляду було зупинено виконання постанови Київського апеляційне адміністративного суду від 22 лютого 2017 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду №826/20084/14 від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.

Виконавчий напис нотаріуса, який є предметом дослідження у даній справі вчинено нотаріусом 26 лютого 2020 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що у зв`язку з визнанням судом незаконними норм постанови КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року, якими було доповнено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, положеннями про кредитні договори, станом на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису постанова КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 діяла в редакції, яка не передбачала права нотаріуса вчиняти виконавчий напис на підставі кредитного договору, а передбачала стягнення на підставі оригіналу нотаріально посвідченої угоди.

Матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір №200142010 від 26 квітня 2018 року, який став підставою для видачі оспорюваного виконавчого напису, не був нотаріально посвідченим, що не заперечує відповідач, зазначивши в апеляційній скарзі, що кредитний договір був укладений шляхом підписання оферти та паспорту споживчого кредиту. Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому кредитні правовідносини виникли між сторонами в порядку, передбаченому ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання. Договір укладений в простій письмовій формі, оскільки обов`язкове його нотаріальне посвідчення не вимагається чинним законодавством України.

Зазначені обставини виключали можливість вчинення виконавчого напису щодо даного договору нотаріусом станом на 26 лютого 2020 року (час вчинення оспорюваного виконавчого напису). Тому суд правомірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог, зокрема, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем належних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 у справі № 757/24703/18-ц і від 15 квітня 2020 у справі №158/2157/17.

Посилання апелянта на правові висновки, що міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16 та від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 є некоректним, так як в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16 йде мова про вчинення виконавчого напису до 01 листопада 2017 року, а в постанові від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 предметом дослідження Великої Палати не були обставини відповідності наданих нотаріусу документів Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Предметом дослідження були питання щодо строку звернення до нотаріуса, безспірності заборгованості, належного повідомлення боржника, вчинення виконавчого напису на оригіналі іпотечного договору, обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Слід також зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові також констатувала те, що коли порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Однак, у справі, рішення, у якій є предметом перегляду у даній справі встановлено недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат» в частині невідповідності наданих нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, що призвели до порушення гарантованих законом прав боржника.

З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року не впливає на чинність правових норм, що підлягають застосуванню при вирішенні даного судового спору, що судовий розсуд під час її ухвалення був направлений на забезпечення стягувача реальною можливістю звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а не на обмеження стягувача у такому праві, та вважає, що вони є суб`єктивним тлумаченням апелянтом зазначеного рішення суду.

Перевірка доводів сторін чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мала безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, здійснюється судом у повному обсязі та зазначається в рішенні у тому випадку, коли надані стягувачем документи на підтвердження безспірної заборгованості боржника відповідають умовам вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Встановивши, що у нотаріуса взагалі було відсутнє право на вчинення виконавчого напису у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем відповідних документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, колегія суддів вважає недоцільним давати аналіз іншим доводам апеляційної скарги щодо доведеності розміру заборгованості, наявності чи відсутності спору з приводу наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором, тощо.

З урахуванням викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, а також враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи і застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Форвард», подану Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Форвард», залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2023 року.