Справа № 461/1846/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1840/23 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м.Львів

Справа № 461/1846/21

Провадження № 22ц/811/1840/23

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 18 травня 2023 року у складі судді Мартьянової С.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , з участю третьої особи: П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

9 березня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Першої Львівської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 , з участю третьої особи: П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним нотаріально посвідченого 13 лютого 2019 року державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №6-92, заповіту, складеного ОСОБА_5 ,. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 4 лютого 2021 року він (позивач), як спадкоємець ОСОБА_5 , звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Вказує, що від нотаріуса йому стало відомо про заповіт ОСОБА_5 від 13 лютого 2019 року, яким вона заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Вважає такий заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_5 не була знайома з ОСОБА_4 , відтак, не могла скласти оскаржуваний заповіт. Вважає, що підпис ОСОБА_5 на заповіті відрізняється від її підпису у паспорті. У заповіті не зазначені паспортні дані ОСОБА_5 . Просить позов задовольнити.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 18 травня 2023 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржує представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Зазначає, що підготовче засідання у справі закрите ухвалою суду від 20 березня 2023 року. Однак, сторона у справі має право заявляти клопотання процесуального характеру до початку розгляду справи по суті. Позивач у суді першої інстанції просив витребувати у Головного управління Національної поліції у Львівській області матеріали кримінального провадження №0002360 від 6 серпня 2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, зареєстрованого за заявою ОСОБА_5 , та витребувати у Львівського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть ОСОБА_5 . Ці клопотання не були розглянуті судом. Стверджує, що судом не вжито заходів для реалізації прав позивача. Таким чином, суд першої інстанції позбавив позивача можливості надати суду важливі переконливі докази підставності позовних вимог. Крім того, судом відмовлено у призначенні почеркознавчої експертизи, хоча взірці підпису заповідача наявні в матеріалах нотаріальної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 3 жовтня 2020 року.

З матеріалів спадкової справи №558/2020, заведеної П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою, вбачається, що ОСОБА_5 13 лютого 2019 року склала заповіт про те, що вона заповідає належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої львівської держаної нотаріальної контори Сулимою Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №6-92.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Частиною 2 ст.1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України).

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (ч. 2 ст. 1248 цього Кодексу); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК України. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим і здійснюється лише на вимогу заповідача.

У постанові Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

У постанові Верховного Суду від 9 січня 2019 року (справа № 759/2328/16-ц) вказано, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на момент складення заповіту у ОСОБА_5 були фізичні вади або хвороби, які б позбавили її здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Також не надано доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача. Порушення порядку посвідчення заповіту судом не встановлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту (складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений нотаріально), докази, що волевиявлення заповідача не відповідало її волі, не надані.

Постановою Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №61-14471св21 встановлено, що в листопаді 2020 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, з участю заінтересовані особи: ОСОБА_4 , державного нотаріуса Франківського району Бобеляк Т. В. Заявник звернулася із заявою про встановлення факту родинних відносин, від встановлення яких залежить виникнення у неї права на спадкування після смерті ОСОБА_5 на все майно, належне їй на день смерті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_5 є двоюрідною сестрою ОСОБА_6 .

В лютому 2021 року рішення суду першої інстанції оскаржив

ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, зазначивши, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та законні інтереси, не залучивши його до участі у справі.

У серпні 2021 року із апеляційною скаргою на рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року звернувся представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , вважаючи, що рішенням суду порушуються спадкові права ОСОБА_7 .

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 826/3508/17, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та/або обов`язків цієї особи (тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник) або міститься судження про права та/чи обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки.

Рішення суду першої інстанції оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які не брали участі у справі, але вважали себе спадкоємцями майна померлої ОСОБА_5 , просили скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року та залишити без розгляду заяву ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем.

Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , оскільки у цій справі не вирішувалось питання щодо спадкового майна померлої. ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не брали участі у справі, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося. Оскаржуване рішення суду першої інстанції будь-яких висновків щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_7 чи спадкового майна не містить, також ними не доведено, що вони є учасниками спадкових правовідносин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2020 року не було вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які не брали участі у справі. Вони не навели належних та допустимих доказів на підтвердження належності їх до кола спадкоємців за законом, чи за заповітом, не вказали до якої черги спадкоємців за законом вони відносяться, не надали належних та допустимих доказів перебування у родинних відносинах з померлою ОСОБА_5 чи складання ОСОБА_5 заповіту на їхню користь.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в позові.

З висновками суду, які відповідають встановленим обставинам справи на підставі наданих доказів, належить погодитися, оскільки судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись: ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді