Справа № 510/59/22
Провадження № 2/510/319/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2023 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Бошков І.Д.,

за участю: секретаря - Березенко С.П.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

Відповідач директор ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, застосувати до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати строки позовної давності. Щодо вимог про стягнення заробітної плати за період з 16.08.2019р. по 22.12.2020р. в розмірі 58132 грн. 39 коп. представник відповідача зазначив, що за вищевказаний період ОСОБА_1 ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» заробітна плата була сплачена в повному обсязі. Тому, представник відповідача наполягає на тому, що жодної заборгованості у ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» перед ОСОБА_1 немає, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити, справу розглянути без його участі.

Позивач на задоволенні позову наполягав, надав відповідь на відзив на позовну заяву, зазначив, що за спірний період роботи у ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» йому заробітна плата виплачувалась нерегулярно та не в повному обсязі, у зв`язку із чим склалася заборгованість, він надав суду розрахунок заборгованості по заробітній платі (58132 грн. 39 коп.), який вважає вірним. Крім того, позивач просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки виплати йому заробітної плати (99265 грн. 95 коп.) і вважає, що строк позовної давності не може бути застосований до цієї виплати.

В ході розгляду справи були досліджені наступні докази: копія паспорту позивача та його і/н; копія трудової книжки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , заповнена 02.04.1990р.; копія виписки АТ «КБ «Приватбанк» по рахунку відкритий на ім`я ОСОБА_1 за період з 01.01.2019р. 31.12.2020р.; копія відомості з Державного реєстру фізичних осіб платника податків про суми виплачених доходів та утримання податків; копія відомостей з особистого кабінету сайту ПФУ ОСОБА_1 ; копії довідок Форми ОК-5 ПФУ на застраховану особу ОСОБА_1 ; копії касових книг за період з вересня 2019 по грудень 2020р.; копія податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку; копії виписок банку за 18.09.2019р. ; копія відомості розподілу виплат ДУНАЙ АКВАРЕСУРС від 20.04.2023р.; копія довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» від 07.03.2022р. № 34.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 , прийнятий на посаду начальника відділу охорони ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» 16.08.2019р. Звільнений з займаної посади 31.08.2020р. за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. З 01.09.2020р. прийнятий на посаду сторожа, звільнений з займаної посади 22.12. 2020 року за власним бажанням за п.1 ст.38 КЗпП України.

Як виходить з доводів позивача, викладених ним у позові, за період роботи у ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» заробітна плата виплачувалась нерегулярно та не в повному обсязі. Так, з серпня 2019 року по кінець серпня 2020 року, тобто в період роботи позивача, йому була нарахована заробітна плата в розмірі 49255, 51 грн., а з вересня 2020 року по грудень 2020 року була нарахована заробітна плата в розмірі 10 888, 88 грн., всього 60 144, 39 грн. При підрахуванні цієї суми заборгованості позивач керувався даними у довідці Відомостях з Державного реєстру ФО-ПП про суми виплачених доходів та утриманих податків, довідці ПФУ, формі ОК-5 та даними з його особистого кабінету на офіційному сайті ПФУ. Однак, фактично за період роботи на посаді начальника відділу охорони з 16.08.2019 по 31.08.2020 року йому було виплачено лише 2012 грн. заробітної плати, що підтверджується довідкою АТ КБ «Приват банк» від 20.09.2021 року, а за період роботи на посаді сторожа з 01.09.2020 р. по 22.12.2020 р. йому взагалі не було виплачена заробітна плата. При звільненні остаточний розрахунок по заробітній платі не був із позивачем проведений, у зв`язку із чим в порядку ст.117 КЗпП України він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку із ним при звільненні, який за зробленими позивачем підрахунками складає 99265 грн. 95 коп.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом та виходить з матеріалів справи, наданих суду доказів, позивач працював у ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» на посаді начальника відділу охорони ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» з 16.08.2019р. Звільнений з займаної посади 31.08.2020р. за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. З 01.09.2020р. прийнятий на посаду сторожа, звільнений з займаної посади 22.12.2020 р. за власним бажанням п.1 ст.38 КЗпП України. За час праці у відповідача перед позивачем склалася заборгованість по заробітній платі, яка погашалася відповідачем, але не в повному обсязі та із порушенням строків виплати заробітної плати.

Представником відповідача були надані: копії касових книг за період з вересня 2019 по грудень 2020р., копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, копії виписок банку за 18.09.2019р., копія відомості розподілу виплат ДУНАЙ АКВАРЕСУРС від 20.04.2023р., копія довідки про нараховану та виплачену заробітну плату ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» від 07.03.2022р. № 34. Відповідач, стверджував, що за спірний період заробітна плата ОСОБА_1 виплачена у повному обсязі, а також у повному обсязі проведено розрахунок при звільнені. Зазначив, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 30.12.2020р.

Однак, позивач заперечував отримання будь-яких грошей за відомостями ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС», зазначивши, що порядок ведення касових операцій визначено Положенням про ведення касових операцій у національний валюті в Україні, затверджене постановою НБУ 29.12.2017р. № 148. Копії касових книг не підтверджують отримання позивачем заробітної плати. Касир має проводити видачу готівки тільки особі, зазначеній у видатковому касовому ордері або у видатковій відомості. Відповідачем не було надано документи, які б підтверджували перерахування відповідачем на банківський рахунок ОСОБА_1 заробітної плати.

Представник відповідача, стверджує, що за період з 01.09.2019р. по 22.12.2020р. ОСОБА_1 фактично виплачена заробітна плата у розмірі 48428,13 грн., з них перераховано на картку 2012,00 грн., виплачена готівкою з каси підприємства 46416,13 грн. Однак, так і не надав докази на підтвердження виплати заробітної плати готівкою, оскільки надати платіжні відомості, не представилось можливим, у зв`язку із тим, що за рішенням учасників товариства, у зв`язку введенням воєнного стану в Україні, документи з особового складу та первинні бухгалтерські документи вивезені у безпечне місце. Підрахунок заборгованості по заробітній платі суду не було надано.

Беручи до уваги вищевказану довідку про нараховану та виплачену заробітну плату, встановлено, що позивачу нараховано 60105 грн. (в тому числі 8350,75 грн. та 888,88 грн. компенсація за невикористану відпустку) грн. Із нарахованої позивачу заробітної плати утримано податків та зборів на загальну суму 11677,26 грн, у т.ч. ПДФО - 10825,99 грн. за ставкою 18%, військовий збір - 851,27 грн. за ставкою 1,5 %. Податки своєчасно та у повному обсязі перераховано товариством до бюджету, що підтверджують надані позивачем Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 21.09.2021 р. № 4993 та довідка ПФУ ОК-5.

Так, за період з 01.09.2019 р. по 22.12.2020 р. підлягало до виплати позивачу заробітна плата «чистими» 48 428,13 грн., з них перераховано на картку-рахунок позивача у банківській установі 2012 грн., належить до сплати позивачу через касу ТОВ «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» готівкою 47693, 39 грн. з врахуванням всіх податків. Зазначена сума позивачем не отримана і вона належить до сплати йому в судовому порядку.

Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На підставі ст. 15 ЗУ "Про оплату праці" від 24.03.1995р. оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст.24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця…

Отже, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не сплачену заробітну плату у розмірі 47693 грн. 39 коп.

В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд, зазначає, що позивачем невірно розраховано середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. Так, абзацом 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Для визначення середнього заробітну за два місяця слід врахувати вересень та жовтень 2020 року, тобто 5 000 грн. + 5 000 грн. = 10 000 грн./43 (відпрацьовані робочі дні) = 232,56 грн. (середньоденна з/п). Беручи до уваги кількість робочих днів та заробітну плату за останні 2 календарні місяці роботи, середньоденний заробіток позивача складає 232,56 грн. замість 315,13 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати складає 73256 грн.

При прийнятті рішення у частині стягнення з боржника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом враховується, що в силу частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язковою підставою та складовою відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунку з працівником є наявність вини роботодавця, про що зроблено висновок Верховним Судом України у постанові від 13.03.2017 у справі № 6-259цс17.

Аналіз приписів статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку з вини роботодавця, у працівника виникає право вимагати виплати йому роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період триваючого порушення роботодавцем права працівника на оплату праці.

Отже, законодавцем покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання зазначеного обов`язку до роботодавця застосовується відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, водночас працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами роботодавця та працівника.

Зважаючи на компенсаційний характер заходів відповідальності роботодавця перед звільненим працівником за несвоєчасний розрахунок, суд, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір заявленого працівником до стягнення з роботодавця відшкодування у порядку, передбаченому статтею 117 КЗпП України, незалежно від того, чи суд задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи часткове.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (пункти 81, 82, 84, 86, 87, 92 постанови).

Велика Палата Верховного Суду при перегляді судових рішень у справі № 761/9584/15-ц щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки у розрахунку зі звільненим працівником визначила критерії, які необхідно враховувати судам, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні працівника відповідно до статті 117 КЗпП України. Так, суди повинні враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (пункт 91 постанови 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Отже, при розгляді спору щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за прострочення у розрахунку із працівником на дату його звільнення суд повинен врахувати розмір заборгованості роботодавця перед працівником по заробітній платі та інших належних йому виплатах на дату звільнення, тривалість невиплати працівнику основного боргу, дії сторін щодо врегулювання спору, а також забезпечити дотримання розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що з огляду на дотриманням розумного та справедливого балансу між інтересами роботодавця та працівника розмір відшкодування середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає зменшенню на 50 відсотків, що складатиме 36 628 грн.

Із змісту п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 вбачається, що справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а отже суд визначає суму до стягнення без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів, в сумі 36 628 грн.

Треба зазначити, що представник відповідача в ході судового розгляду просив застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З цього приводу, суд зазначає, що такі вимоги не можуть бути задоволені судом. На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідач остаточно не розрахувався із позивачем на момент його звільнення і вимоги про стягнення заробітної плати являються предметом розгляду у даному провадженні, щодо яких суд вже прийняв рішення про задоволення, мовити про визначення дати фактичного розрахунку із працівником при його звільненні недоречно, у зв`язку із чим застосування строків позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неможливим.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, тому з відповідача, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Так, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та не входить до структури заробітної плати.

Пільга, щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Отже, при подачі позову позивач повинен був сплатити суму судового збору за вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку 992,40 грн. При подачі позову позивачем не був сплачений судовий збір, тому суд стягує з позивача на користь держави судовий збір у сумі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 4, 10, 21, 24, 94, 116, 117 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, ст.ст. 3, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» () на користь ОСОБА_1 ( і/н НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 47 693 грн. 39 коп. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 36 628 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДУНАЙ АКВАРЕСУРС» () на користь держави 992 грн. 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 992 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Д. Бошков