Справа № 463/7183/22 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1341/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.,

секретар: Іванова О.О.,

без участі сторін,

розглянувши у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року у справі №463/7183/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,- про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди

в с т а н о в и в :

04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.02.2015р. з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором № 22/2008ЛФ від 04.04.2008р. в розмірі 45 972,25 грн. На підставі цього рішення відкриті виконавчі провадження, однак відповідачі ухиляються від виконання судового рішення і коштів не повертають.

Враховуючи наведене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання: за жовтень 2021 року у розмірі 11 625 грн, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 977 531 грн.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення оскаржив позивач - ОСОБА_1 . Вважаєрішення суду незаконним, необґрунтованим, безпідставним та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що не погоджується з висновком суду про те, що звернувшись з позовом про стягнення кредиту, позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, оскільки заяву про дострокове розірвання договору кредиту відповідачам він не надсилав, а позовна заява у справі 463/3808/14 не містила вимог про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою відповідачами, відповідно і рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 07 жовтня 2014 року договір достроково не розірвано, а відповідачів не зобов`язано достроково повернути усю суму кредиту, що залишилась несплаченою. Висновок суду першої інстанції про те, що звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору та на час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, суперечить правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року, справа №522/1528/15-ц. Зазначає, що відмова суду у задоволенні позову на підставі того, що договірні відносини між сторонами є розірвані на підставі рішення суду, суперечить також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц. Стверджує, що протиправні дії відповідачів щодо невиконання рішення і не повернення коштів пагубно вплинули на стан його здоров`я, психіку, поведінку і відношення до життя. Він відчуває душевну пустоту, пригнічене відчуття тривоги, безвихідь і безпорадність, спустошений і подавлений цими неправомірними діями, такі принижують його честь і гідність, тому вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди теж підлягають до задоволення. Зазначає, що рішення суду не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України , тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 5200 грн.

Відзив на апеляційну скаргу суду не надано, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ОСОБА_1 відсутні законні підстави для нарахування неустойки (пені) відповідачам після пред`явлення до позичальника та поручителів вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Окрім цього, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди через недоведеність завдання такої протиправною поведінкою відповідачів.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 04 квітня 2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит на суму 20000 гривень на строк до 4 квітня 2010 року зі сплатою за користування кредитними коштами 0,13699 % від суми залишку кредиту за кожен день користування.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року встановлено, що в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 квітня 2008 року між КС «Либідь» в особі Львівської філії та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки № 22/2008ЛФ/1 та № 22/2008ЛФ/2, за умовами яких поручителі зобов`язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору. В разі невиконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники. Згідно з договором про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29 березня 2013 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». Як зазначено в п. 1.2 цього договору, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12500 гривень тіла кредиту та 11453,53 гривень процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Цим же рішенням суду стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04 квітня 2008 року 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання- всього 45 972,25 гривень.

Крім того, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором № 22/2008 ЛФ про надання кредиту від 04 квітня 2008 року 12500 гривень тіла кредиту, 20972,25 гривень процентів за користування кредитом та 12500 гривень пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання-всього 45972,25 гривень.

На підставі вказано судового рішення судом видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби.

Судове рішення відповідачами не виконано.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору, в разі виникнення заборгованості в погашенні кредиту та/або процентів за користування кредитом, через 14 днів з дня обумовленої дати сплати наведеної в п. 5.1 даного договору, позичальник сплачує додаткові проценти за користування коштами кредитодавця в розмірі 3% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Виходячи з характеру такого виду відповідальності позичальників, сплата цих коштів є неустойкою, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року і що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Пункт 2.1 кредитного договору визначає строк його дії з 04 квітня 2008 року по 04 квітня 2010 року і діє до повного виконання зобов`язань позичальником.

Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк ОСОБА_1 використав право вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, що стверджується рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке набрало чинності, про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року в загальному розмірі 45972,25 гривень, яка складалася з: тіла кредиту - 12500 гривень, процентів за користування кредитом - 20972,25 гривень та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 12500 гривень.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Звернення з позовом про стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок наведено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У Постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти та пеню після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу також на судові рішення, ухвалені в справах №463/1018/20, 463/3529/19 за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

В згаданих справах, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів на його користь пеню на підставі п.4.3 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором №22/2008 ЛФ про надання кредиту від 4 квітня 2008 року, за лютий 2019 року (справа №463/1018/20) та травень 2018 року (463/3529/19).

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року, якою скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2020 року у справі №463/3529/19, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - відмовлено. Компенсовано за рахунок держави ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2021 року (справа 463/1018/20), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постанови Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №463/3529/19 та від 11 жовтня 2021 року у справі №463/1018/20 набрали законної сили.

У вказаних постановах суд звертав увагу, що звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами та пені, ОСОБА_1 використав своє право на повернення кредиту, відтак правові підстави нараховувати неустойку (пеню) відповідно до п. 4.3. кредитного договору після пред`явлення до позичальника та поручителів вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України відсутні. Також було звернуто увагу, що, розрахунок пені ОСОБА_1 проведений на підставі п. 4.3 кредитного договору №22/2008 ЛВ від 4 квітня 2008 року, а також, що він з вимогами про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України у даних справах не звертався, тому відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі п.4.3 кредитного договору.

В даній справі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з аналогічних підстав, щодо стягнення з відповідачів на його користь пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі п.4.3 кредитного договору, за жовтень 2021 року.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 977 531 грн, суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам факт завдання моральної шкоди, ОСОБА_1 пов`язує з тим, що він як особа з інвалідністю другої групи не має доступу до свого майна, невиконаного кредитного зобов`язання, яке він придбав. Зазначає, що готівкові кошти, які він тривалий час заощаджував для проведення операції, вартість якої на сьогоднішній день становить майже 177 822 грн, неповернуті і внаслідок протиправних дій відповідачів, щодо неповернення коштів йому завдано моральну шкоду.

Колегія суддів вважає не доведеним з сторони відповідача факт завдання йому моральної шкоди у зв`язку з невиконання рішення суду, оскільки у випадку невиконання рішення суду щодо повернення грошового зобов`язання, він вправі звернутися до боржників з вимогою про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень ч.2 ст. 625 ЦК України

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає, в зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сил из дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк