Провадження 2-з/205/616/23
УХВАЛА

про забезпечення позову

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Суддя Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Федотова В.М., ознайомившись із заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, 3% річних та інфляційних втрат.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідачів у межах суми позову 472 813,14 грн. Підставою забезпечення позову позивачем зазначено те, що є ризик істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі добровільно позичені кошти позивачу не повернули, ухиляються від своїх зобов`язань, на зв`язок не виходять.

Ознайомившись із змістом заяви та матеріалами цивільної справи, суддя доходить висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що в заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України).

Разом з тим, заявником не конкретизовано вимоги заяви про забезпечення позову, не зазначено на яке саме майно відповідачів необхідно накласти арешт, а також взагалі не надано жодних доказів на підтвердження наявності у власності відповідачів будь-якого майна.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-153, 260-261, 263, 354 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Федотова В.М.

.