КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6255/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2023 року місто Київ

справа №752/21404/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість:

за договором позики №4 від 07 березня 2008 року у розмірі 113800, 21 грн., яка складається з: 35350 грн. - сума позики; 68292,66 грн. - інфляційні збитки за період з 01 квітня 2009 року по 30вересня 2018 року; 10157,55 грн. - 3% річних за період з 21 березня 2009 року по 15жовтня 2018 року;

за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року у розмірі 472619,41 грн., яка складається з: 103334,21 грн. - сума позики; 369285,20 грн. - сума відсотків за користування позикою за період з 11листопада 2009 року по 15жовтня 2018 року.

В мотивування вимог посилався на те, що 07 березня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики №4, відповідно до змісту якого він позичив останній 35350 грн., строком на 12 місяців з остаточною датою повернення коштів 20березня 2009 року. Факт отримання коштів позичальником підтверджується складеною 07березня 2008 року та підписаною ОСОБА_1 розпискою.

Вказував, що 05лютого 2015 року ОСОБА_1 складено розписку про те, що вона має борг перед ниму сумі 35350 грн. згідно договору позики №4 від 07 березня 2008 року та зобов`язується повернути борг у строк до 31 грудня 2016 року.

Зазначав, що 27жовтня 2008 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики №2, відповідно до змісту якого він позичив відповідачу 3700 доларів США під 40% річних, строком на 12 місяців з остаточною датою повернення коштів 10 листопада 2009 року. Факт отримання коштів позичальником підтверджується складеною 27 жовтня 2008 року та підписаною ОСОБА_1 розпискою.

Посилався на те, що 05лютого 2015 року відповідачемскладено розписку про те, що вона має борг перед ним у сумі 3700 доларів США, що еквівалентно 18685 грн. згідно договору позики №2 від 27жовтня 2008 року та зобов`язується повернути борг у строк до 31 грудня 2016 року.

Вказував, що 19лютого 2018 року ним в досудовому порядку направлено лист-вимогу про повернення позики за договорами позики №4 від 07 березня 2008 року та №2 від 27жовтня 2008 року, однак, зазначений лист-вимогу залишено без виконання.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики, що складає суму в розмірі 548 387,41 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 483, 87 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 553 871,28 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки її письмовим запереченням та поясненням, які вона виклала у відзиві на позовну заяву та запереченням і поясненням її представника в судових засіданнях по справі про те, що договір позики №4 нею та позивачем укладений не був, через те, що позивачем не були погоджені його істотні умови і що коштів за цим договором від ОСОБА_2 в позику вона ніколи не отримувала.

Вказувала, що договір позики у 2008 році, якщо його сума перевищувала 170,00 грн., мав укладатися в письмовій формі, а тому вважає, що договір позики №4 від 07 березня 2008 року є неукладеним.

Зазначала, що матеріали справи не містять складеної нею розписки про отримання грошових коштів у розмірі 35 350 грн.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки розписці на суму 7000 доларів США від 07 березня 2009 року, долученої ОСОБА_2 до позову, на підтвердження начебто отримання нею коштів за договором позики №4 від 07 березня 2008 року.

Вказувала, що з даної розписки вбачається, що вона не має відношення до вищезазначеного договору позики №2, у ній не зазначено річні відсотки за користування коштами, але зазначено, що кошти мають бути повернуті 07 березня 2009 року.

Посилалася на те, що вона та ОСОБА_2 не досягли згоди щодо зміни п.3.2. договору позики №4 від 07 березня 2008 року про остаточне повернення коштів 31 грудня 2016 року за договором, що підтверджується відсутністю підписаних ними таких змін до договору позики №4, а тому розписка від 05 лютого 2015 року не може бути належним доказом пролонгації строків повернення коштів за договором позики №4 від 07 березня 2008 року.

Зазначала, що суд першої інстанції не дав належної оцінки розписці на суму 3700 доларів США від 27 жовтня 2007 року, долученої ОСОБА_2 до позову, на підтвердження отримання нею коштів за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року.

Вважає, що її зобов`язання за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року припинилися, оскільки у порушення п.6.1. даного договору ОСОБА_2 не надав їй у позику будь-яких коштів до дати його остаточного виконання.

Вказував, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення за договором позики №4 від 07 березня 2008 року суми у розмірі 35350 грн.; стягнення за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року суми позики у розмірі 103334,21 грн.; стягнення за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року суми відсотків за користування позикою за період з 11 листопада 2009 року по 15 жовтня 2018 року строків позовної давності.

12 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №4, відповідно до п.п.1.1, 2.1 якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у розмірі 35350 грн., що складає 7000 доларів США, строком на 12 місяців з остаточною датою повернення коштів 20 березня 2009 року, а позичальник зобов`язалася прийняти позику та повернути у визначений цим договором строк, що підтверджується оригіналом договору позики №4, який міститься в матеріалах справи (а.с.89Д).

Факт отримання коштів за договором позики №4 позичальником підтверджується складеною 07 березня 2008 року та підписаною ОСОБА_1 розпискою(оригінал розписки а.с.89Е).

27 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №2, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 3700 доларів США під 40% річних, строком на 12 місяців з остаточною датою повернення коштів 10 листопада 2009 року, а позичальник зобов`язалася прийняти позику, сплатити проценти та повернути у визначений цим договором строк, що підтверджується оригіналом договору позики №2, який міститься в матеріалах справи (а.с.89А-Б).

Факт отримання коштів позичальником підтверджується складеною 27 жовтня 2008 року та підписаною ОСОБА_1 розпискою (оригінал розписки а.с.89В).

05 лютого 2015 року ОСОБА_1 складено розписку про те, що вона підтверджує отримання від ОСОБА_2 у борг грошових коштів у сумі 35350 грн. згідно договору позики №4 від 07 березня 2008 року та зобов`язується повернути борг у строк до 31 грудня 2016 року (оригінал розписки а.с.89Г).

05 лютого 2015 року відповідачем складено розписку про те, що вона підтверджує отримання від ОСОБА_2 у борг грошових коштів у сумі 3700 доларів США, що еквівалентно 18685 грн. згідно договору позики №2 від 27 жовтня 2008 року та зобов`язується повернути борг у строк до 31 грудня 2016 року (оригінал розписки а.с.89).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідач не виконала свої зобов`язання за договорами позики в повному обсязі, не повернула взяті у борг кошти у визначений строк, а тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 на його користь заборгованості за договором позики №4 від 07 березня 2008 року, за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року та суми відсотків за користування позикою, 3% річних та інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву, який було подано до суду першої інстанції вказувала на те, що розписки від 05 лютого 2015 року не підтверджують факту отримання нею грошових коштів від позивача по договору позики №4 від 07 березня 2008 року та договору позики №2 від 27 жовтня 2008 року. Зазначала, що її зобов`язання за договорами позики №4 від 07 березня 2008 року та №2 від 27 жовтня 2008 року припинилися, а додаткових угод до них між сторонами укладено не було. Просила застосувати до даних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики №4 від 07 березня 2008 року, за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року та суми 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання не виконала, а тому з останньої підлягає стягненню сума боргу з урахуванням прострочення зобов`язання згідно з ст.625 ЦК України.

Також суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому інфляційні втрати підлягають стягненню за один рік, тобто за період з жовтня 2017 по жовтень 2018 року та 3% річних - за період у три роки.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, досліджуючи борговурозпискучи договірпозики, суд повиненвиявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-цта постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №357/13897/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами було укладено договір позики №4 від 07 березня 2008 року та договір позики №2 від 27 жовтня 2008 року, при цьому позичальником своїх зобов`язань за вказаними правочинами виконано не було, у зв`язку з чим утворилась заборгованість перед позикодавцем.

Разом з тим, суд першої інстанцій, надаючи оцінку доводам відповідачапро пропуск позивачем строків позовної давності, дійшов висновку про те, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №686/23170/19 (провадження №61-13802св21) вказано, що тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGSANDOTHERSv. THEUNITEDKINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE(No. 2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Позивач у позовній заяві вказував на те, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки відповідач, надавши йому 05 лютого 2015 року розписки про отримання коштів згідно вищевказаних договорів позики №4 та №2, вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу та переривання строку позовної давності.

Вказані посилання ОСОБА_2 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки:

договір позики №4 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено 07 березня 2008 року, в цьому в договорі було встановлено термін повернення коштів - 20 березня 2009 року;

договір позики №2 між сторонами укладено 27 жовтня 2008 року з остаточною датою повернення коштів 10 листопада 2009 року.

Таким чином, позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики №4 сплинула 20 березня 2012 року, а за договором позики №2 - 10 листопада 2012 року, тоді як позивач звернувся із позовом до суду лише 16 жовтня 2018 року, тобто поза межами позовної давності.

При цьому обставини, з якими позивач пов`язує переривання позовної давності за його вимогами (підписання відповідачем 05 лютого 2015 року розписок) виникли вже після її спливу (20 березня 2012 року та 10 листопада 2012 року).

А відтак, доводи сторони позивача про те, що відповідачем було вчинено дії, що свідчать про визнання нею боргу, чим перервався строк позовної давності спростовуються вищевикладеним.

Враховуючи, що строк повернення коштів за договором позики №4 настав 20 березня 2009 року, а за договором позики №2 - 10 листопада 2009 року, доказів переривання позовної давності в межах позовної давності позивач не надав, з позовом звернувся 16 жовтня 2018 року після спливу позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 сум основного боргу за договорами позики №4 та №2.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року №752/10864/19.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача суми відсотків за користування позикою за договором позики №2 від 27 жовтня 2008 року за період з 11 листопада 2009 року по 15 жовтня 2018 року є похідними від вимог про стягнення суми основного боргу за вказаним договором позики, а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягаєу відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №757/44680/15-ц зроблено висновок, що натуральним є зобов'язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов'язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов'язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов'язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Таким чином, правовідносини між сторонами трансформувались у натуральне зобов'язання.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц зробила висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.

На наведене суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8225,80 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8225 грн. 80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: