РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року м. Мукачево Справа №303/6632/23

2/303/1018/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) ОСОБА_3 ;

(2) товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут;

(3) акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»;

(4) товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»;

(5) публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»;

треті особи без самостійних вимог: (1) відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції;

(2) приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Ярошевський Д. А.;

(3) приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О. В.

про визнання права власності на предмет застави та звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів, на підставі якого просить суд:

- звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG V6 3.0 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В (надалі - Автомобіль), який належить на праві власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 25.04.2008 року Мукачівським ВРЕВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області, шляхом передачі у власність ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором від 25 квітня 2008 року №CL-801/040/2008 та договором застави автотранспортного засобу, посвідченого 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. за реєстровим №1912, що складає 533669,11 гривень;

- звільнити з-під арештів Автомобіль, що перебуває у заставі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 на підставі договору застави автотранспортного засобу, посвідченого 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. за реєстровим №1912.

- скасувати арешт та заборону відчуження, шляхом обмеження реєстраційних дій в органах ДАІ, регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області (Територіальний сервісний центр МВС №2142) накладених постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №59002170 від 02.05.2019 року, ініціатор приватний виконавець Ярошевський Дмитро Андрійович; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №51761378 від 22.09.2016, ініціатор Мукачівський міський відділ ДВС; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №45609496 від 25.12.2014, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №44239874 від 24.10.2014 року, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №59976881 від 11.09.2019 року, ініціатор приватний виконавець виконавчого округу в Закарпатській області Ярошевський Дмитро Андрійович; постановою про розшук майна боржника №45609496 від 03.04.2015, ініціатор міський відділ ДВС Мукачівського міськрайоннного управління юстиції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що вона набула статус кредитора та заставодержателя по кредитному договору від 25.04.2008 року №CL-801/040/2008 та договору застави автотранспортного засобу №PCL-801/040/2008, посвідченого 25.04.2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О. Ю. за реєстровим №1912, про що внесено відповідні зміни до державного реєстру обтяжень рухомого майна (реєстрація змін).

Позивач вважає, що накладення арешту на транспортний засіб, який перебуває у неї у заставі порушує її право як заставодержателя, на переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет застави на підставі судового рішення.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 16, 572, 575, 586 Цивільного кодексу України, ст. ст. 19, 20, 27 Закону України «Про заставу», ст. ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 51, 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Від відповідача (1) до суду надійшла заява в якій він повідомив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідачі (2) , (3) відзив на позовну заяву не подали.

Від уповноваженого представника відповідача (4) надійшла заява про розгляд справи за наявними у справі письмовими доказами.

Уповноважений представник відповідача (5) подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки на її думку, питання щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_3 , накладеного в порядку забезпечення позову у справі №2-1479 повинно вирішуватись Жовтневим районним судом м. Дніпра.

Від уповноваженого представника третьої особи без самостійних вимог (1) надійшла заява в якій зазначено, що вирішення спору він залишає на розсуд суду.

Третя особи без самостійних вимог (2) пояснень щодо позову не надала.

Від третьої особи без самостійних вимог (3) суд отримав заяву, в якій приватний виконавець просить прийняти рішення за наявними у справі матеріалами.

На підставі ухвали суду від 29 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, натомість на підставі ухвали суду від 15 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо можливості звернення стягнення на Автомобіль, шляхом передання вказаного об`єкту рухомого майна у власність позивача, звільнення вказаного транспортного засобу з-під арешту та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту порушеного права та законних інтересів заставодержателя майна.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

25.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CL-801/040/2008 (надалі Кредитний договір), на підставі якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 60244,63 доларів США з цільовим використання кредитних коштів на купівлю автомобіля марки VOLKSWAGEN TOUAREG (а.с. 14).

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , 25.04.2018 року було укладено договір застави автотранспортного засобу №PCL-801/040/2008 (надалі Договір застави автотранспортного засобу), відповідно до якого відповідач (1) передав ЗАТ «ОТП Банк» у заставу легковий автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG V6 3.0 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В (а.с. 17-18).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 перед ЗАТ «ОТП Банк» за Кредитним договором було укладено також договір поруки №SR-801/040/2008 від 25.04.2008 року із ОСОБА_4 та договір поруки №SR-801/040/2008/2 від 25.04.2008 року з ОСОБА_5 , які виступили поручителями ОСОБА_3 .

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов Кредитного договору, ЗАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з метою захисту своїх прав. На підставі рішення суду по справі № 0707/110/2012 від 26.03.2012 було солідарно стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь банку суму заборгованості у розмірі 531849,11 грн та судові витрати в розмірі 1820,00 грн. (а.с 19). Вказане рішення набрало законної сили, а на його виконання було видано виконавчий лист.

22.11.2022 року на підставі договору факторингу №11/2022-ЦФ ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало (відступило) ТОВ «ЦИКЛОФІНАНС» право вимоги за Кредитним договором.

Також 22.11.2022 на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами застави ТОВ «ОТП Факторинг Україна» передало (відступило) ТОВ «ЦИКЛОФІНАНС» право вимоги за Договором застави автотранспортного засобу.

В подальшому, 24.05.2023 року на підставі договору факторингу №24/2023-ЦФ ТОВ «ЦИКЛОФІНАНС» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» право грошової вимоги за Кредитним договором.

24.05.2023 року на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами застави ТОВ «ЦИКЛОФІНАНС» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» право грошової вимоги за Договором застави автотранспортного засобу.

В той же день, позивач уклала з ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» договір відступлення прав вимоги №24-05/ФК-23, відповідно до умов якого товариство передало, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги до ОСОБА_3 щодо виконання боржником взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього, зокрема щодо сплати заборгованості по кредиту у сумі 533669,11 грн, а також всі інші права, які виникають з основного договору (а.с. 20-22).

Одночасно, на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами застави від 24.05.2023, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» передало, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги за Договором застави автотранспортного засобу, згідно Додатку №1.

На день пред`явлення позову, сума заборгованості за Кредитним договором та договором відступлення прав вимоги №24-05/ФК-23 від 23.05.2023 становить 533669,11 грн.

Згідно з даними висновку про вартість об`єкту оцінки від 10.07.2023 вартість предмету застави становить 158138, 00 грн (а.с. 33).

Поряд з цим, в межах виконавчих проваджень, на предмет застави транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG V6 3.0 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 накладено обтяження на проведення реєстраційних операцій, зокрема:

- постанова про накладення арешту/заборону на відчуження №59002170 від 02.05.2019 року, ініціатор приватний виконавець Ярошевський Д.А.;

- постанова про накладення арешту/заборону на відчуження №51761378 від 22.09.2016, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області;

- постанова про накладення арешту/заборону на відчуження №45609496 від 25.12.2014, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області;

- постанова про накладення арешту/заборону на відчуження №44239874 від 24.10.2014, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області;

- постанова про накладення арешту/заборону на відчуження №59976881 від 11.09.2019, ініціатор приватний виконавець Ярошевський Д.А.;

- постанова про розшук майна боржника №45609496 від 03.04.2015, ініціатор міський відділ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції.

3. Приймаючи вищевказані фактичні обставини справи суд виходить також із того, що згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року по справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до положень частини першої ст.ст. 319 та ст. 328 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Зазначені норми матеріального права гарантують власнику вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та у спосіб, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вищевказаних приписів, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Правове регулювання застави рухомого майна регламентоване положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу», а також спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В свою чергу, статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічне правило міститься у статті 19 Закону України «Про заставу».

Згідно з частиною першою статті 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності з приписами статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналіз статей 546, 572, 576, 577 ЦК України, статей 1, 4 Закону України «Про заставу» дає підстави для висновку, що суть застави полягає в тому, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 921/5/18).

Відповідно до частин другої, третьої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом.

Пленум Верховного Суду України від 26.12.2003 №14 у постанові №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», роз`яснив, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним, у разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання, порушується право саме заставодержателя на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. Саме заставодержатель, а не боржник, має право на звернення до суду із позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, в порядку примусового виконання за виконавчими документами. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 921/5/18.

Спірні правовідносини в контексті розгляду даної справи врегульовані також спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який передбачає можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, а не шляхом визнання права власності обтяжувача на нього.

Суд на підставі пункту 4 частини другої статті 25 і статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» може звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, що буде належним та ефективним способом захисту прав позивача у цій справі та відповідає специфіці рухомого майна.

Наведене узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 645/6151/15-ц від 13 липня 2022 року.

У межах судового розгляду даної справи слід констатувати, що позивач уклала з ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» договір відступлення прав вимоги №24-05/ФК-23, відповідно до умов якого товариство передало, а ОСОБА_1 прийняла право вимоги до ОСОБА_3 щодо виконання боржником взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором із всіма змінами та доповненнями до нього, зокрема щодо сплати заборгованості по кредиту у сумі 533669,11 грн., а також всі інші права, які виникають з основного договору.

Як вбачається із Договору відступлення прав вимоги за договорами застави від 24.05.2023 до ОСОБА_1 перейшло від заставодержателя (ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт») право вимоги за Договором застави автотранспортного засобу. Договір відступлення прав вимоги за договорами застави від 24.05.2023 був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за №799.

Відомості про забезпечувальне обтяження предмета застави внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) № 84172629 від 24.05.2023 (а.с 26).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду із позовом, обґрунтувала порушення її права як заставодержателя спірного майна, у зв`язку з перебуванням цього майна під арештами у виконавчих провадженнях, стороною яких вона не є. Ці арешти перешкоджають позивачеві практично реалізувати свої права як заставодержателя щодо звернення стягнення на предмет застави з метою погашення заборгованості ОСОБА_3 за Кредитним договором.

За рахунок спірного майна позивач вправі задовольнити власні вимоги за Кредитним договором, за яким (враховуючи договори про відступлення цієї вимоги) вона є новим кредитором та заставодержателем, тож її право має пріоритет у стосунках з третіми особами.

Наведене узгоджується із правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 року по справі № 296/314/19.

У зв`язку з наведеним, суд відхиляє наведені у відзиві на позов доводи уповноваженого представника відповідача (5) щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не є заставодержателем спірного майна. Також представник вказаної банківської установи не надав доказів на підтвердження своїх доводів, відносно того, що вирішення питання про зняття арешту з Автомобіля повинно здійснюватися саме Жовтневим районним судом м. Дніпра, з огляду на виключну підсудність розгляду такої категорії справ (частина друга ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України).

Оцінюючи підставність накладення арешту у виконавчому провадженні, в якому стягувачем є не заставодержатель, а інша особа, Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 910/7221/17 та у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 640/7964/19 зазначив, що аналіз частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що виконавець може звернути стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями за сукупності умов, визначених у частині першій статті 51 цього Закону. Так, зокрема, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі тільки, якщо право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя.

Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно боржника для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Аналізуючи фактичні обставини справи на предмет їх відповідності вищенаведеним нормам права, слід зробити висновок, що заставодержатель ( ОСОБА_1 ) цілком правомірно звернулася до суду із позовом про захист свого порушеного права, однак нею було допущено у змісті позову некоректні формулювання щодо «визнання права власності на предмет застави та звільнення з-під арешту», тоді як в прохальній частині зазначено вірно «звернення стягнення на предмет застави… шляхом передачі у власність ОСОБА_1 ».

У постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 від імені якої діє ОСОБА_2 задоволити.

2. Звернути стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG V6 3.0 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В, який належить на праві власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 25.04.2008 Мукачівським ВРЕВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області, шляхом передачі у власність ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , в рахунок погашення зобов`язань за кредитним договором від 25 квітня 2008 року №CL-801/040/2008 та договором застави автотранспортного засобу, посвідченого 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. за реєстровим №1912 у сумі, що становить 533669,11 грн (п`ятсот тридцять три тисячі шістсот шістдесят дев`ять гривень 11 копійок).

3. Звільнити з-під арештів предмет застави автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG V6 3.0 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2008, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В, який належить на праві власності ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , що перебуває у заставі ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 на підставі договору застави автотранспортного засобу, посвідченого 25 квітня 2008 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Чорі О.Ю. за реєстровим №1912.

4. Скасувати арешт та заборону відчуження, шляхом обмеження реєстраційних дій в органах ДАІ, регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області (Територіальний сервісний центр МВС №2142) накладених постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №59002170 від 02.05.2019 року, ініціатор приватний виконавець Ярошевський Дмитро Андрійович; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №51761378 від 22.09.2016, ініціатор Мукачівський міський відділ ДВС; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №45609496 від 25.12.2014, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №44239874 від 24.10.2014 року, ініціатор МВ ДВС Мукачівського МРУЮ в Закарпатській області; постановою про накладення арешту/заборону на відчуження №59976881 від 11.09.2019 року, ініціатор приватний виконавець виконавчого округу в Закарпатській області Ярошевський Дмитро Андрійович; постановою про розшук майна боржника №45609496 від 03.04.2015, ініціатор міський відділ ДВС Мукачівського міськрайоннного управління юстиції.

5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 3658,58 грн (три тисячі шістсот п`ятдесят вісім гривень 58 коп.) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

8. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

Представник позивача: Пітух Василь Іванович, 88000, м.Ужгород, вул. Швабська, 22

Відповідачі: (1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ;

(2) товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут, м.Ужгород, вул. Погорєлова, 2, ;

(3) акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 01011, м.Київ, вул. Алмазова Генерала, буд. 4А, ;

(4) товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», 04210, м.Київ, вул. Фізкультурна, 28-Д, ;

(5) публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1 Д, ;

треті особи без самостійних вимог: (1) відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 89600, м.Мукачево, вул. Валенберга, 3;

(2) приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Ярошевський Д. А., 89600, м. Мукачево, вул. Садова , 25А, оф. 8;

(3) приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Лукеча О. В., 88000, м. Ужгород, вул./пл. Кирила і Мефодія 1, оф. 59.

Суддя В.В. Кость