Провадження №2/523/991/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2023 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Мельніченко Г.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі

справу за позовом, в порядку загального позовного провадження,

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Пересипської (раніше Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106) про зобов`язання зняти з реєстрації особу, яка не має права користуватися житлом і не проживає в ньому та укласти договір найму житлового приміщення

За участю : позивача ОСОБА_1 , представника відповідача за довіреністю ОСОБА_2 .

Установив

Позивач в кінці грудня 2022 року звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовом до Пересипської (раніше Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради про зобов`язання зняти з реєстрації особу, яка не має права користуватися житлом і не проживає в ньому та укласти договір найму житлового приміщення, за яким просив:

- визнати втраченим право користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 , особою « ОСОБА_3 », зобов`язати відповідача зняти її з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

- визнати право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , за громадянами України « ОСОБА_1 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його донькою « ОСОБА_4 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір найму житла.

Свій позов обґрунтовує тим, що позивач, полковник запасу, з 1975 року по 2004 роки проходив службу у Збройних Силах, ветеран військової служби; має вислугу років у ЗС календарна 29 р. 03 міс., пільгова 34 р. 01 міс. У Збройних Силах України з 1992 року; в системі оперативна агентурна розвідка прослужив понад 19 років, пройшов усі посади оперативного складу її периферійних військових частин. З 07 липня 1999 року працював у в/ч НОМЕР_1 на посаді заступника командира з оперативної роботи, а з квітня 2003 року до її розформування в жовтні 2004 року виконував обов`язки командира частини. 30.10.2004 року військова частина НОМЕР_1 припинила своє існування. На період його лікування у військовому шпиталі і до надходження наказу МО щодо його звільнення до запасу позивач був зарахований у розпорядження командира в/ч НОМЕР_2 , де також став на квартирний облік. Згідно з наказом Міністерства оборони України від 03.12.2004 року №1086 його було звільнено з військової частини до запасу у зв`язку зі скороченням штатів із причин реформування Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України та з правом носіння військової форми одягу.

Вказував, що рішенням житлової комісії військової частини від 07.07.1999 року зарахований на квартирний облік для поліпшення житлових умов в м. Одеса. Зареєстрований на мешкання у своєму колишньому робочому кабінеті за юридичною адресою нині неіснуючою, розформованої ще в 2004 році військової частини: АДРЕСА_3 НОМЕР_1 . 14.12.2004 року був виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_2 , перебуває на квартирному обліку у цій же військовій частині Одеського гарнізону МО України.

Посилався на те, що 01 жовтня 2016 року він звернувся до керівництва Одеської міської ради з проханням про укладення з ним договору найму житла за адресою АДРЕСА_2 . Між тим, дане звернення було розглянуто Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради та згідно відповіді Одеської міської ради позивачу було відмовлено в укладенні договору найму.

Вказував, що 22 роки тому вказана житлова площа стала вважатись службовою (без відповідного рішення міської ради) і протягом понад 5 років (1994-2000 р.р.) використовувалась в інтересах оперативно-розшукової діяльності (ОРД), розформованої у 2004р. без правонаступників військовою частиною НОМЕР_1 Військово-морських Сил ЗС України. Вказував, що квартири оформлювались на віртуальних осіб (тих, яких не існує в об`єктивній реальності), використовувались за призначенням не більше 5 років, потім протягом 5 років забезпечувався режим нерозголошення факту здійснення на їх базі ОРД. Лише через 10 років вони мали передаватись власникам місцевим органам влади.

Вказував, що квартира по АДРЕСА_4 за клопотанням невідомої посадової особи Одеська міська рада у 1994 році передала це житло для розподілу не до КЕВ Одеського гарнізону, а безпосередньо до військової частини НОМЕР_3 , в результаті чого вона опинилась поза обліками квартирно-експлуатаційних органів МО України. Зазначена військова частина розподілила дану квартиру на особу, якої не існує, - ОСОБА_3 ; організовувала виготовлення на нього посвідчення військовослужбовця та паспорту громадянина України; отримала у Суворовському райвиконкомі м. Одеса ордер на вселення на житлову площу. 30 грудня 1999 року закінчились строки безпечного використання об`єкту за прямим призначенням, незважаючи на те, що його експлуатація в інтересах ОРД продовжувалася й надалі. Утримання житла до грудня 1999 року (протягом 5 років) здійснювалась в/ч НОМЕР_1 за кошти, що виділялись для цього в/ч НОМЕР_4 ; з січня 2000 року остання припинила бюджетне фінансування об`єкту та зняла його з бухгалтерського обліку.

Позивач посилався на те, що у жовтні 2000 року командир військової частини запропонував йому вселитись разом із родиною на жилу площу з умовним найменуванням «службова квартира АДРЕСА_5 » (СК №28, АДРЕСА_2 ) і проживати в ній без реєстрації та за умови погашення боргів по її утриманню за власні кошти за попередній період і оплати всіх платежів щодо житла у майбутньому на ім`я гр. України ( ОСОБА_3 ), який за документами є її наймачем. Вказував, що з огляду на відсутність у його сім`ї житла у м. Одесі та реальні перспективи отримання ордеру на проживання у цій квартирі в майбутньому після скасування грифу таємності у квітні 2006 року він погодився.

Оперативним наказом командира в/ч НОМЕР_1 №015 від 27.10.2000 року (рішення про розсекречування мало бути прийнятим до 27 квітня 2006 року) СК №28 ( АДРЕСА_2 ) віднесено до категорії об`єктів, які тимчасово не використовуються для оперативної служби. Цим же документом йому, позивачу, з 01.11.2000 року було дозволено проживати в цій квартирі разом із родиною; з цієї дати він погасив існуючу заборгованість та почав утримувати житло за власні кошти, сплачуючи їх на прізвище зареєстрованої в ньому особи.

Із причин реформування в/ч НОМЕР_1 накази, що стосуються використання об`єкту, здано до архіву в/ч НОМЕР_4 у вересні-жовтні, а формуляри на службові квартири, у тому числі і на СК №28, надіслано до ГУР МО таємною поштою у жовтні 2004 року.

У 2002 році начальником ГУР МО було прийнято рішення про передачу частин квартир неофіційного умовно службового житлового фонду частин оперативного підпорядкування в особисту власність оперативних офіцерів та членів їх сімей, які на них проживають. До в/ч НОМЕР_1 зі служби ОАР ГУР (14 служба, колишня 11 служба в/ч НОМЕР_4 ) надіслано документ за вих.№114/4/086 від 25.02.2003 року, який рекомендував розпочати підготовку до переоформлення СК на осіб, які в них проживають і утримують об`єкти за власні кошти.

Вказував, що 03 березня 2003 року відбулося засідання житлової комісії (протокол №3) в/ч НОМЕР_1 , яка гласно розглянула заяви претендентів на квартири про надання їм житла та саме йому, полковнику ОСОБА_1 як першому в черзі «першочерговиків» в/ч, була розподілена двокімнатна квартира по АДРЕСА_4 . Увесь пакет необхідних документів для прийняття рішення було відправлено до ГУР МО; посилався, що згодом з невідомих причин цю роботу було припинено.

У подальшому, 12 липня 2004 року, начальник ГУР МОУ видав наказ №0052/111 про прийняття на керівництво від військових частин оперативного підпорядкування, що розформовуються, усіх службових квартир разом із документами на них та майном, яке в них знаходиться. Проте наказ не доводився ні до Командувача, ні до начальника штабу, ні до начальника розвідки, ні до начальника Морського розвідувального центру ВМС ЗС України. На думку позивача, з огляду на відсутність між ГУР МО та в/ч НОМЕР_1 ВМС ЗС України відносин правонаступництва, такий наказ для військової частини є недійсним; має бути наказ МО України. Тому будь-яке майно до в/ч НОМЕР_4 за актами прийому-передачі не передавались.

На початку жовтня 2004 року до розвідувального управління ВМС ЗС України (в/ч НОМЕР_5 ) з ГУР МО поступило розпорядження про передачу формулярів СК разом із додатками до них до однієї з структур в/ч НОМЕР_4 . Позивач вказував, що за вказівкою свого начальника він розпорядився відправити документи поштовим зв`язком; висилаючи дані документ на нього та особу, на яку воно оформлене, позивач був упевнений, що квартира за посередництва в/ч НОМЕР_4 стане переоформленою на членів його родини.

Посилався на те, що у грудні 2004 року збіг термін утримання в таємниці факту попереднього використання умовно службового житла в інтересах оперативно-розшукової діяльності (ОРД), між тим в/ч НОМЕР_4 не звернулась до Одеської міської ради та не повідомили про припинення використання вказаної квартири із попереднім призначенням та про віртуальність особи наймача квартири, про обставини заселення на жилу площу його родини та утримання вказаної квартири за рахунок позивача.

Вказував, що відразу після звільнення у запас, маючи право на позачергове отримання житла, 15 грудня 2004 року, він звернувся до командира в/ч НОМЕР_4 з клопотанням про сприяння в узаконенні його проживання на жилій площі за адресою: АДРЕСА_2 , але відповіді центральна розвідувальна установа так і не надала.

Вважає, що з 27.04.2006 року в/ч НОМЕР_4 мала б за сприяння місцевої влади м. Одеса легалізувати житло шляхом виведення із використання паперів вигаданої особи, та оформлених на неї документів на права вселення в квартиру і проживання в ній і переоформити житлову площу на позивача з його членами родині. Між тим, вказаного зроблено не було та за весь час проживання його родини у спірній квартирі не було вирішено питання щодо укладення з ним відповідного договору найму. Вказував, що на даний час він із дочкою ОСОБА_5 перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_2 Одеського гарнізону; проте у зв`язку з тим, що офіцер на вимогу КЕВ м. Одеси не надав до установи детальної інформації щодо помешкання, де проживає позивач, та її власника чи наймача, та його незаконно тимчасово виключено з трьох видів гарнізоних черг. З огляду на те, що його родина проживає в спірній квартирі значний проміжок часу, проте з ним не було укладено відповідний договір найму житла, а тому такими діями порушуються його права та законні інтереси.

Окрім того, 05 квітня 2013 року Суворовський районний суд м. Одеси прийняв ухвалу про відкриття провадження у цілком таємній цивільній справі № 1/2013 за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України в інтересах Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

До справи судом залучається Суворовська районна адміністрація м. Одеса. Тобто, про спірну ситуацію, що склалася навколо житла, міській владі стало відомо понад дев`ять років тому.

На підставі ухвали від 30 вересня 2013 року, 06.11.2013 року справу для розгляду надіслано з Суворовського районного суду м. Одеса до Приморського районного суду м. Одеса.

Першого жовтня 2016 року позивач звернувся до керівництва Одеської міської ради (ОМР) з проханням про видачу ордеру на вселення, укладення із позивачем договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та вирішення інших питань, які б забезпечували виконання клопотання.

За дорученням звернення було розглянуто Суворовською районною адміністрацією (РА) ОМР. У наданій відповіді Суворовська РА, не заперечуючи належність зазначеного житла ОМР, відмовилась видати ордер та укласти договір найму з причини відсутності щодо цього низки судових рішень, які б забезпечували реалізацію звернення по суті проблеми.

19.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до Одеської міської ради щодо видачі ордеру на вселення та укладення договору найму (судова справа № 522/24609/16-ц). Провадження у справі було зупинено із 13.02.2017 року по 13.11.2020 року до розгляду Приморським районним судом м. Одеси цивільної справи № 522/31215/13-ц.

Розгляд цивільної справи № 522/31215/13-ц тривав 4 роки (з 18 грудня 2013 року до 8 грудня 2017 року) і завершився на користь позивача.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду, який постановою від 05.10.2020 року скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постанова набрала законної сили з 05 жовтня 2020 року.

16 листопада 2021 року Приморський районний суд у цивільній справі № 522/24609/16-ц прийняв рішення, що позов у частині вимог щодо визнання права користування та укладення договору найму квартири пред`явлено ОСОБА_1 до неналежного відповідача.

Суд також дійшов висновку про недоведеність віртуальності (недійності) особи ОСОБА_3 , та констатував, що чинним законодавством не передбачено вимог до віртуальної особи.

ОСОБА_1 з метою доведення віртуальності (недійсності) особи ОСОБА_3 , з огляду на невизначеність зазначеної проблеми національним законодавством, 14 грудня 2021 року звернувся до Міністра юстиції України з клопотанням про надання правової інформації про законодавчу базу, яка регламентує зняття з реєстрації місця проживання віртуальної особи (особи, яка відсутня в об`єктивній реальності) та щодо способів доведення у суді її віртуальності.

Одночасно (у той же день) ОСОБА_1 звернувся до Голови Державної міграційної служби України (ДМСУ) з клопотанням про сприяння у знятті з реєстрації місця проживання віртуальної особи ОСОБА_3 на жилій площі, де мешкає родина позивача вже двадцять другий рік поспіль, і підтвердити скасування реєстрації у відповіді на дане звернення.

Отримавши ряд відповідей, позивач ОСОБА_1 вважає, що паспорт на віртуальну особу ОСОБА_3 було виготовлено у незаконний спосіб. Для цього використано бланк паспорту невідомого походження. віртуальна особа ОСОБА_3 не є особою фізичною, не є людиною, а тому не може бути учасником цивільних відносин. Вона створена виключно для прикриття оперативної роботи розвідувальних органів (а конкретніше - розвідувального органу ВМС у формі розформованого у 2004 році МРЦ), з цією ж метою на неї виготовлявся документ, що посвідчує особу громадянина.

Підсумовуючи викладене в позовній заяві, право ОСОБА_1 на спірне жиле приміщення виникло ще 19 років назад - з часу підтримання рішення адміністрації про його надання житловою комісією - з 3 березня 2003 року. З 19 років права на житло 9 років забрала судова тяганина за нього.

За період з 01 листопада 2000 року станом на 22.10.2022 року родиною позивача на утримання житла витрачено 199113 грн. 37 коп. При цьому кошти вносяться від імені ОСОБА_3 з приміткою «Оплатив ОСОБА_1 ».

ОСОБА_1 разом з донькою проживає на жилій площі 23-й рік, судова тяганина навколо житла триває близько 10-ти років.

З огляду на викладене вище, враховуючи повноваження Виконавчого комітету Одеської міської ради щодо підпорядкованих йому структурних підрозділів, ОСОБА_1 звернувся до Виконкому ОМР з клопотанням прийняти два рішення:

- зняти віртуальну особу ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

- видати ОСОБА_1 «Ордер на жиле приміщення» на право вселення до жилого приміщення площею 30,59 кв. м, що складається з двох кімнат у квартирі АДРЕСА_6 . Склад родини: ОСОБА_4 , дочка.

Зазначене звернення зареєстроване у Департаменті з питань звернення громадян Одеської міської ради 26.10.2022 за № 37-Ко-3368. За дорученням першого заступника Одеського' міського голови Кучука М.І. воно було розглянуте Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради в межах її повноважень. Відповідь, яка надійшла на електронну адресу позивача 28.11.2022 року.

У ній посадовець відповідно до чинного законодавства України посилається на відсутність нині підстав для видачі ордеру на вселення з огляду, що зазначена квартира не є вільною, оскільки на її жилій площі зареєстрована третя особа, яка тривалий час (23 рік постіль) не користується житлом.

На підставі викладеного, позивач просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 05 січня 2023 року відкрито провадження за даним позовом (а.с.32) за нормами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 вересня 2023 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи по суті позову ОСОБА_1 (а.с. 87).

11 травня 2023 року подано відзив стороною відповідача. (а.с.48-53).

25.07.2023 року позивачем подано відповідь на відзив. (а.с. 63-69).

В судовому засіданні позивач просив його вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Гарган С. Ю. просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

З`ясував обставини справи, заслухав доводи сторін, дослідив докази представлені сторонами, суд прийшов до висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що звертаючись до суду з діаним позовом, позивач просив, зокрема, визнати ОСОБА_3 таким, що не має права користуватись спірною квартирою; визнати за позивачем та його донькою право користування даною квартирою, а також зобов`язати відповідача укласти із позивачем договір найму вказаної квартири.

Суд вбачає, що на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/31215/13-ц за позовом Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , третя особа виконавчий комітет Одеської міської ради, про виселення з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Спір стосувався квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року позов Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України було задоволено, вирішено питання про виселення родини Письменних із вказаної квартири. (а.с.9-10).

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2017 року скасовано, постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. (а.с.11-13).

Між тим, у відповідності до ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Судами за розглядом справи №522/31215/13-ц, встановлено, що згідно витягу з протоколу № 3 засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_1 від 03.03.2003 року постановили: клопотати перед командиром військової частини НОМЕР_4 про дозвіл на переоформлення службових квартир офіцерам в/частини НОМЕР_1 , які досягли граничного віку перебування на військовій службі, або мають вислугу 25 календарних років та проживають в них: у т.ч. полковнику ОСОБА_1 2 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (житлова площа 30,59 кв.м.) Склад сім`ї 3 особи.

Суд апеляційної інстанції за розглядом справи №522/31215/13-ц дійшов висновку, що фактично вселення ОСОБА_4 у спірне житло відбулось на підставі наказу керівництва розвідувального підрозділу, а отже (з врахуванням специфіки правового статусу спірного об`єкту) були наявні підстави для вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру.

Між тим, відповідно до листа в/ч НОМЕР_4 від 01.07.2011 року на ім`я ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав позитивно вирішити питання надання у користування службової квартири за вищевказаною адресою.

На даний час касаційне провадження за скаргою Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Головного управління розвідки Міністерства оборони України по даній справі розглянуто не було.

Також, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/24609/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Суворовський районний відділ у м.Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання права користування, визнання договору найму недійсним, визнання особи такою, що не має права користування житловим приміщенням, зобов`язання скасувати договір та зобов`язання укласти договір.

Та рішенням суду від 16 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. (а.с. 14-18).

Зазначеним вище рішенням також встановлено, що в матеріалах справи наявні копія паспорту серії НОМЕР_6 від 23.11.2001 року на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копія посвідчення особи серії НОМЕР_7 від 14.11.1993 року, дійсність яких належним чином не спростована.

Також, у матеріалах справи наявна копія договору найму житла у будинках комунального житлового фонду від 01 травня 2004 року, укладеного КП «Дирекція єдиного замовника «Північне» виконавчого комітету Одеської міської ради з ОСОБА_3 , на квартиру АДРЕСА_6 .

Отже, договір найму з ОСОБА_3 був укладений вже на час проживання позивача у спірній квартирі.

Окрім того, згідно листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 16.05.2014 року, документи, що були підставою для прийняття вищевказаного рішення від 17.06.1994 року, а також документи відділу та розподілу житлової площі Одеського міськвиконкому на зберігання до департаменту не надходили.

Згідно листа Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 28.07.2021 року, відомості щодо укладення договору найму з ОСОБА_7 на житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , у райадміністрації відсутні.

Згідно листа КП «БТІ» Одеської міської ради від 09.07.2021 року, станом на 31.12.2012 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровано. Також повідомлено, що інвентаризаційна справа на вказану квартиру також не зареєстровано.

Відсутність приватизації вказаної квартири також підтверджується листом КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 26.07.2021 року.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 з метою доведення віртуальності (недійсності) особи ОСОБА_3 , з огляду на невизначеність зазначеної проблеми національним законодавством, 14 грудня 2021 року звернувся до Міністра юстиції України з клопотанням про надання правової інформації про законодавчу базу, яка регламентує зняття з реєстрації місця проживання віртуальної особи (особи, яка відсутня в об`єктивній реальності) та щодо способів доведення у суді її віртуальності.

Одночасно (у той же день) ОСОБА_1 звернувся до Голови Державної міграційної служби України (ДМСУ) з клопотанням про сприяння у знятті з реєстрації місця проживання віртуальної особи ОСОБА_3 на жилій площі, де мешкає родина позивача вже двадцять другий рік поспіль, і підтвердити скасування реєстрації у відповіді на дане звернення.

ДМСУ у своєму листі від 11 січня 2022 року зауважила, що до серпня 2012 року функції з оформлення паспорта громадянина України покладалися на відповідні органи внутрішніх справ України. (а.с. 19,20).

Міністерство ж юстиції спрямувало звернення позивача для розгляду спочатку Державній міграційній службі України (ДМСУ), та - до Одеської обласної державної адміністрації, остання - до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради у своїй відповіді від 19 січня 2022 року зауважив, що в законодавстві відсутнє поняття «віртуальна особа» та механізм зняття з реєстрації місця проживання такої особи. (а.с. 21,22).

Зазначені відповіді представників державних органів не є належним та дотистимим доказом «віртуальності» особи ОСОБА_3 .

Зважаючи на викладене, з огляду на те, що в матеріалах цивільної справи №522/24609/16-ц наявні документи щодо особи ОСОБА_3 , дійсність яких не спростована належним чином, то суд приходить до висновку про недоведеність обставин щодо віртуальності вказаної особи.

Крім того, позовні вимоги стосуються самого ОСОБА_3 , проте позивач будь-які вимоги до вказаної особи не пред`явив. При цьому, чинним законодавством не передбачено вимог до віртуальної особи та будь-яких доказів у підтвердження цього суду не надано.

Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюються Законом України «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні» № 5463 від 05 листопада 2021 року.

У випадку, якщо особа не проживає за місцем реєстрації, або не падає згоди на зняття з реєстрації, таку особу можна зняти з реєстрації у примусовому порядку. Примусове зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Із приводу визнання права позивача та його доньки на користування спірною квартирою суд виходить із наступного.

Суд вбачає, що донька позивача є повнолітньою особою, між тим по справі ні позивачем, ні третьою особою, не залучена, а отже суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо прав та інтересів доньки позивача, яка не є учасником справи.

Із приводу прав позивача на користування спірною квартирою та зобов`язання укласти з ним договір найму суд враховує наступне.

Судовим рішенням від 16 листопада 2021 року по цивільній справі №522/24609/16-ц суддя детально розписав та роз`яснив основні положення, що регулюють правовідносини за договором найму (оренди).

Житлові приміщення, які не є власністю фізичних або юридичних осіб, відповідно до ст.ст. 4, 5 Житлового кодексу України відносяться до державного житлового фонду, що перебуває у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Ст. 42 ЖК України передбачено, що жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості (ст. 43 ЖК України).

Відповідно до ст. 55 ЖК України жилі приміщення, що звільняються в будинках, переданих державними підприємствами, установами, організаціями виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів, заселяються в першу чергу особи, які перебувають на обліку та потребують поліпшення житлових умов.

Стаття 58 ЖК України зазначає, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є. ордер.

Згідно зі ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ч.1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

Ст. 29 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачає повноваження щодо управління комунальною власністю. Так, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відноситься, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Підпунктами 3.2.7 Положення «Про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року №45 84-VI визначено, що у галузі обліку та розподілу житла райадміністрація вирішує питання укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання.

Відповідь Суворовської районної адміністрації від 25.11.2022 р. за № КО-735 зазначає норми чинного законодавства та підстави, які передбачають видачу ордеру в даному випадку. (а.с. 26,26).

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У межах обраного позивачем способу захисту його права на житло, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2,5,7-8, 10-13,17-18,131,76-82,89, 211, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Пересипської (раніше Суворовська) районної адміністрації Одеської міської ради (65025, м. Одеса, пр. Добровольського, буд. 106) про зобов`язання зняти з реєстрації особу, яка не має права користуватися житлом і не проживає в ньому та укласти договір найму житлового приміщення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Повний текст рішення (постанови) суду складається відповідно до ч.6 ст. 259 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30 жовтня 2023 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці з 23.10.2023р по 27.10.2023р включно.

Суддя