ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4153/23 Справа № 202/7942/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Зайцевої С.А.,

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним рішення органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, скасування запису про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, визнання недійсним договору іпотеки, скасування запису про іпотеку та запису про обтяження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року позивач звернулася з позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви зазначила, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_3 її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 було визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

13.01.2017 року на підставі даного рішення суду її було знято з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2019 року вищевказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 був задоволений частково, а саме визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а в іншій частині позову відмовлено.

Після цього 23.10.2020 року було поновлено її реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 .

Отже, вона має право на приватизацію 1/2 частини цього житла.

Водночас з`ясовано, що після визнання її такою, що втратила право користування квартирою на підставі заочного рішення, яке в подальшому було скасовано, рішенням органу приватизації № 3/91-18 від 10.09.2018 року квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_3 , який отримав на своє ім`я свідоцтво серії № 91-И-18 від 10.09.2018 року про право власності на це житло.

Тим самим порушено її право на приватизацію.

Крім того, позивач зазначила, що відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 01.12.2020 року відповідачем був укладений договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за № 3-477, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 було передано ОСОБА_3 в іпотеку ОСОБА_1 в рахунок забезпечення основного зобов`язання на суму 300000 грн.

На думку позивача, оскільки нею оспорюється право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру, зазначене майно не могло бути предметом іпотеки, у зв`язку з чим договір іпотеки є недійсним.

За цих підстав позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (т. 1 а.с. 148-152) просила визнати недійсним рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради № 3/91-18 від 10.09.2018 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло серії № НОМЕР_1 , видане 10.09.2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис № 29532477 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір іпотеки від 01.12.2020 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори Демуш Є.В. в реєстрі за № 3-477, скасувати запис про іпотеку № 39462348 та запис про обтяження № 39461612, які внесені на підставі цього договору, стосовно квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/91-18 від 10 вересня 2018 року про передачу ОСОБА_3 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_1 , видане 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . Припинено право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 грудня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за№ 3-477. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

1) Позивач у справі не надав суду жодних належних та достовірних доказів щодо проживання у спірній квартирі, доказів щодо підтримання спірного майна у належному стані, доказів щодо сплати будь-яких комунальних чи інших послуг тощо.

2) Крім того, Позивач у справі не надав суду жодних доказів які в вказували на те, що Позивач у справі 2011 року до 2020 року вчиняв будь-які дії щодо оформлення себе як наймача квартири чи вчиняв які будь дїї щодо приватизації спірного житла.

3) Право наймача на спірну квартиру на себе оформив ОСОБА_3 після смерті своїх батьків, а Позивач у даній справі на той момент не була членом сім?ї ОСОБА_3 , а була лише його близьким родичом.

17 травня 2023 року до Дніпровського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу обґрунтований наступним, а саме:

1) Вважає, що судом першої інстанції, та судом апеляційної інстанції, оскільки дане рішення суду вже переглядалося у апеляційному порядку, у повній мірі встановлено обставини справи, а саме, що на час приватизації відповідачем ОСОБА_3 спірної квартири та видачі йому органом приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради свідоцтва про право власності на житло було чинним заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2016 про визнання позивача такою, що втратила право користування цією квартирою, що стало підставою для зняття ії з реєстрації за вказаною адресою. Як наслідок, відповідач ОСОБА_3 одноособово набув спірну квартиру у власність у порядку приватизації.

Однак, у подальшому вказане заочне рішення суду було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, відмовлено.

2) Питання відносно надання доказів щодо проживання позивача у спірній квартирі, доказів щодо підтримання спірного майна у належному стані, доказів щодо сплати комунальних послуг були, зокрема, предметом розгляду по справі №202/5390/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - Комунальне виробниче житлове ремонтно-окопуатаційне підприємство Індустріального району, про позбавления права користування житловим приміщенням та знятия з ресстрації, де судом у повній мірі встановлено обставини справи та досліджено усі наявні докази, рішення по даній справі набрало законної сили та було підставою для звернення до суду із даною позовною заявою, право користування позивачем спрною квартирою вже встановлено.

3) Тобто позивачка має статус, аналогічний статусу відповідача ОСОБА_3 , та доводи апеляційної скарги скарга в часині того, що позивачка не була найматем житла (спірної квартири та не мала права на приватизацію спірної квартири підлягають відхиленню.

4) Враховуючи те, що позивачем оспорювалося право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , зазначене майно не могло бути предметом іпотеки з огляду на приписи ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» і відповідно договір іпотеки, серія та номер: 3-477- є недійсним.

5) Суд першої інстанції дійшов до вірних висновків, опираючись на норми закону, що договір іпотеки від 01.12.2020 року та накладене на підставі цього договору обтяження на спірну квартиру порушує права позивача, оскільки існування заборони або обмеження розпорядження цим нерухомим майном унеможливлює реалізацією нею права на приватизацію цього житла доки таке обтяження не буде припинено.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 06 липня 1963 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_5 був виданий ордер на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на сім`ю: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_7 .

У 2011 році основний квартиронаймач ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_6 померли.

Після їх смерті в квартирі залишилися зареєстрованими ОСОБА_3 , ОСОБА_8 та її син ОСОБА_4 .

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 був задоволений частково, а саме визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного судового рішення 13 січня 2017 року ОСОБА_2 було знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Після цього, в 2018 році ОСОБА_3 звернувся до органу приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про передачу йому у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду цієї заяви органом приватизації було прийнято рішення №3/91-18 від 10 вересня 2018 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3 .

На підставі цього рішення 10 вересня 2018 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_3 було видано свідоцтво серії №91-И-18 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В подальшому в травні 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд даного заочного рішення.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 червня 2019 року ОСОБА_2 було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 14 листопада 2016 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 був задоволений частково, а саме суд визнав ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

23 жовтня 2020 року було поновлено реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .

Також судом установлено, що 01 грудня 2020 року ОСОБА_3 з ОСОБА_1 уклав договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. та зареєстрований у реєстрі за №3-477, відповідно до якого передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в рахунком виконання у строк до 07 грудня 2020 року зобов`язання за договором позики грошей на суму 300 000 грн.

Заявляючи позовні вимоги позивач посилалась на те, що у зв`язку з одноособовою приватизацією ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 без її згоди та переданням ним в іпотеку цього майна, на яке накладено обтяження, порушено її право на приватизацію цього житла, оскільки рішення суду від 14 листопада 2016 року, яким її було визнано такою, що втратила право користування цим житлом, скасовано.

Як установлено в судовому засіданні місцевим судом, між позивачем і відповідачем ОСОБА_2 існує спір щодо користуванням останньою квартирою АДРЕСА_1 .

На час приватизації відповідачем ОСОБА_3 вказаної квартири та видачі йому органом приватизації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради свідоцтва про право власності на житло було чинним заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року про визнання позивача такою, що втратила право користування цією квартирою, що стало підставою для зняття її з реєстрації за вказаною адресою. Як наслідок, відповідач ОСОБА_3 одноособово набув спірну квартиру у власність у порядку приватизації. Однак, у подальшому вказане заочне рішення суду було скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою, відмовлено. Оскільки скасоване судове рішення жодних правових наслідків не породжує, ОСОБА_2 не втратила право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 . Відтак, позивач, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», мала право на приватизацію квартири разом із відповідачем ОСОБА_3 .

Однак приватизація спірної квартири була проведена без згоди та участі позивача.

З урахуванням зазначених вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою доведено факт порушення її прав діями відповідача ОСОБА_3 та, як наслідок, підстави для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-XII) передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 2 та статті 3 Закону №2482-XII до об`єктів приватизації (далі квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Згідно з положенням статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 не надала суду жодних належних та достовірних доказів щодо проживання у спірній квартирі, підтримання спірного майна у належному стані, доказів сплати будь-яких комунальних чи інших послуг тощо та те, що остання на момент приватизації квартири не була членом сім?ї ОСОБА_3 , а була лише його близьким родичем, не беруться до уваги, оскільки спростовуються зібраними матеріалами справи, та суттєвого значення для вирішення справи по суті не мають.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону №2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону №2482-XII є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (далі Положення), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20,21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону №2482-XII.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Інші доводи та аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

С.А. Зайцева