Постанова

Іменем України

04 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 757/1750/22

провадження № 61-12325св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - головне управління Національної поліції у м. Києві,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року в складі судді Коренюк А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року в складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Борисової О. В., Рейнарт І. М.

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до головного управління Національної поліції у м. Києві про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення майна з-під арешту.

Позов мотивувала тим, що 02 липня 2012 року вироком Печерського районного суду міста Києва у справі №1-202/11, який набрав законної сили, її чоловіка ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частинами другою-третьою статті 28, частинами другою-третьою статті 358 КК України і призначено покарання: за частиною четвертою статті 190 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; за частиною третьою статті 28 та частиною другою статті 358 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за частиною другою статті 28 та частиною третьою статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі статті 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від призначеного покарання за злочини, передбачені частинами другою-третьою статті 28, частинами другою-третьою статті 358 КК України в зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

В межах здійснення досудового розслідування в указаному кримінальному провадженні постановою слідчого Печерського РУГУ МВС України в м. Києві від 25 квітня 2006 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Вказувала, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його спадкоємцем є позивачка, яка з урахуванням накладеного арешту в межах кримінального провадження не може прийняти спадщину. Зазначала також, що арешт, накладений на її майно, перешкоджає їй у реалізації прав користування та розпорядження цим майном на власний розсуд.

ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким зняти арешт з майна, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, провадження в справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

Судові рішення мотивовані тим, що питання про скасування арешту, який накладений в межах кримінального провадження, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом. Встановивши, що арешт на майно ОСОБА_2 накладено з метою забезпечення цивільного позову та конфіскації майна в межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року, суди зробили висновок, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суди також зазначили, що власник або інший володілець майна не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту. Суди встановили, що цим правом позивачка скористалася, й постановою Печерського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року їй відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки вироком Печерського районного суду м. Києва від 02 липня 2012 року ОСОБА_2 засуджено до покарання з конфіскацією майна, і вирок в цій частині звернуто до виконання шляхом направлення 02 серпня 2013 року виконавчого листа до ДПІ у Шевченківському районі м. Києва.

Вказані обставини на переконання судів попередніх інстанцій перешкоджають вирішенню порушеного позивачкою питання за правилами цивільного судочинства.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення та просила їх скасувати як такі, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу мотивувала тим, що в цій справі звернулася за захистом свого цивільного права, зокрема, права на вільне володіння, користування та розпорядження майном, яке належить їй на праві власності. Акцентувала увагу на тому, що арешт накладений на належне їй майно в межах кримінального провадження, учасником якого вона не була. Посилається на неврахування судами висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17, про те, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого та завершеного за правилами КПК 1960 року. Вказувала, що на момент накладення арешту на квартири ОСОБА_2 належали лише частки в праві спільної власності на об`єкти нерухомого майна, однак постановою слідчого Печерського РУГУ МВС України в м. Києві від 25 квітня 2006 року арешт накладено на квартири в цілому, що порушує права позивачки.

У вересні 2023 року ГУ НП у м. Києві подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивувало тим, що суди зробили правильний висновок про закриття провадження в справі, оскільки питання про зняття арешту має вирішуватися за правилами кримінального судочинства. Вказувало також, що особа, зазначена позивачкою у позовній заяві як відповідач, не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом ГУ НП у м. Києві.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в справі та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 04 вересня 2023 року Верховний Суд указав, що відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У вересні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначено, що:

«21. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

21.2. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

21.3. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

21.4. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

21.5. Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року в справі № 760/23634/21 (провадження № 61-5275св23) вказано, що: «у розглядуваній справі суди встановили, що арешт на квартиру АДРЕСА_1, було накладено у 2000 році під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі № 2-1414/01 звільнено з-під арешту 1/3 частину вказаної квартири. Закриваючи провадження у цивільній справі, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що ОСОБА_1 не була ні учасником кримінального провадження (розпочатого та звершеного за правилами КПК України 1960 року), ні учасником виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на квартиру та звернулась до суду із позовом про захист своїх прав співвласника майна, а отже заявлений спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року в справі № 761/30856/21 (провадження № 61-6031св23) зазначено, що:

«апеляційний суд залишив поза увагою те, що порядку і способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та постановлення обвинувального вироку у КПК України 1960 року не було встановлено для осіб, які не були учасниками такої справи. Тож позивач як власник майна, який не мав будь-якого правового статусу у кримінальному провадженні, за чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту.

Вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції. Немає жодних підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом АТ «МЕТАБАНК» не є судом, установленим законом. За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин цієї справи виключно звернення до суду у порядку цивільного судочинства з позовом про звільнення майна з-під арешту є ефективним способом захисту порушеного права особи, яка наполягає на тому, що є власником спірної квартири».

У справі, яка переглядається:

суди встановили, що арешт на спірне нерухоме майно накладений постановою слідчого Печерського РУГУ МВС України в м. Києві від 25 квітня 2006 року в межах кримінального провадження, розпочатого і завершеного за правилами КПК 1960 року;

ОСОБА_1 не була учасником кримінального провадження, в межах якого накладено арешт на квартири;

у судах попередніх інстанцій позивачка обґрунтовувала порушення свого права в тому числі тим, що на момент накладення арешту обвинувачений ОСОБА_2 не був єдиним власником спірних об`єктів нерухомого майна. Зокрема, вказувала, що квартира АДРЕСА_1 була приватизована сім`єю в складі 5 осіб, до якої входила й позивачка, а квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 ;

суди не звернули увагу на те, що питання звернення обвинувального вироку щодо ОСОБА_2 у частині конфіскації нерухомого майна до виконання та наявність або відсутність у зв`язку з цим підстав для скасування арешту підлягає дослідженню судами під час розгляду спору по суті та не впливає на його юрисдикцію;

суди не врахували, що звернення ОСОБА_1 до слідчого судді з клопотанням про зняття арешту в порядку КПК 2012 року не перешкоджає її зверненню до суду за захистом її цивільних прав як співвласника нерухомого майна, арешт на яке накладено в межах кримінального провадження, розпочатого й завершеного за правилами КПК 1960 року та учасником якого позивачка не була;

за таких обставин суди зробили помилковий висновок про непідсудність цього спору судам цивільної юрисдикції та наявність підстав для закриття провадження в справі.

Колегія суддів відхиляє доводи ГУ НП у м. Києві, викладені у відзиві на касаційну скаргу, про те, що позивачка зазначила відповідачем Печерське УП ГУ НП у м. Києві, яке не є юридичною особою, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що в графі «відповідач» ОСОБА_1 вказала «Печерське УП ГУ НП у м. Києві», проте зазначила код ЄДРПОУ вказаної особи «40108583», що відповідає коду ЄДРПОУ ГУ НП у м. Києві. Аналіз матеріалів справи свідчить, що в судах попередніх інстанцій саме ГУ НП у м. Києві реалізовувало права та обов`язки відповідача в справі, зокрема, зверталося до судів з заявою про ознайомлення з матеріалами справи; за заявою ГУ НП у м. Києві суд першої інстанції закрив провадження в справі. Тому помилкове зазначення позивачкою та судами попередніх інстанцій найменування відповідача не свідчить, що суди розглянули справу за участі особи (підрозділу), яка не має процесуальної дієздатності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, взв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, оскаржені судові рішення - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409,411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану адвокатом Шаповаловим Андрієм Миколайовичем, задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З прийняттям постанови суду касаційної інстанції ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року втрачають законну силу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук