ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1093/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/319/20 Категорія: 302030000 Коцюбинська Ю.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Різника Юрія Сергійовича та приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Шелудько Валентини Петрівни на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентини Петрівни , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ державної реєстрації апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області, про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсним, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, не отриманого доходу у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки та судових витрат, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначала, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,4787 га, кадастровий номер :02:001:0213, що знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району Черкаської області.

03 квітня 2013 року вона та ОСОБА_1 уклали договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) строком на 49 років, тобто до 03 квітня 2062 року.

Позивач вказала, що, підписуючи договір емфітевзису, вона бажала створення передумов більш ефективного використання своєї земельної ділянки для отримання прибутку за допомогою емфітевта, а натомість нічого не отримала протягом тривалого часу. ОСОБА_1 під час укладення договору емфітевзису скористався тяжким становищем позивача, хворобою її дочки ОСОБА_3 , ввів її в оману стосовно умов оплати за користування земельною ділянкою, її вартості на час укладення договору та інших істотних умов договору.

ОСОБА_2 вважала, що у зв`язку з укладенням недійсного правочину їй завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які полягають у неотриманні нею орендної плати за користування земельною ділянкою протягом восьми років, та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню з винної сторони.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнень ОСОБА_2 просила суд:

- визнати недійсним договір про встановлення емфітевзису від 03 квітня 2013 року;

- скасувати державну реєстрацію цього договору;

- стягнути з ОСОБА_1 суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн. та неотриманий дохід у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 03 квітня 2013 року до 2021 року включно у розмірі 227 488, 80 грн.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 09 травня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір емфітевзису земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0213, яка розташована: Черкаська область, Жашківський район, с. Безпечна, укладений 03.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Скасовано державну реєстрацію договору емфітевзису земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0213 від 03.04.2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неотриманий дохід у вигляді орендної плати в сумі 28 702,82 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 85 000,00 грн. та судовий збір розмірі 935,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з доведеності тих обставин, що позивач уклала правочин на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки потребувала кошти на лікування доньки, а відповідач скористався такою обставиною.

Оскільки позивачем заявлено негаторний позов, який стосується порушення його права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, даний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення, а тому строк позовної давності на дані вимоги не розповсюджується.

Проте на вимоги щодо відшкодування збитків строк позовної давності розповсюджується, а тому суд дійшов висновку про можливість відшкодування збитків позивача у вигляді неотриманого доходу за період у три роки до дня звернення до суду, що становить 28 702,83 грн.

Факт завдання моральної шкоди сторонами по справі під сумнів не поставлено, а тому суд вважав, що розумним та справедливим буде стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Крім того, суд погодився з доводом представника відповідача, щодо порушень при заповненні ордеру адвокатом Процан Ю.Г., проте зауважив, що справа неодноразово розглядалась судами всіх інстанцій та жодного разу повноваження представника позивача не поставлено під сумнів.

Не погодившись із вказаним рішенням суду приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Шелудько В.П. оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що судове рішення є незаконним, а тому просила його скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно не застосовано строк позовної давності, оскільки в даному випадку вплив тяжких обставин особа усвідомлювала безпосередньо в момент укладення договору, а не через певний час.

Крім того, предметом даного позову є визнання договору недійсним, а не вимога про усунення перешкод у володінні, користуванні чи розпорядженні майном.

Також своїм правом на подання апеляційної скарги на рішення суду скористався представник ОСОБА_1 - адвокат Різник Ю.С., в якій вказує, що рішення суду ухвалене з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, за недоведеністю обставин справи, що мають значення для справи. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що стороною відповідача було реалізовано і звернуто увагу суду на відсутність повноважень у представника позивача на подання позовної заяви, що є не формальним питанням, а фундаментальним при встановленні судом повноважень учасників справи та їх представників.

Вважає, що якщо правочин підписаний сторонами, тобто наявне волевиявлення сторін, тому слід дійти висновку, що останні погодили всі умови закріплені в ньому.

Зауважує, що строк позовної давності сплив у 2016 році, оскільки, починаючи з 2014 року позивач не отримувала орендної плати.

Щодо стягнення неотриманого доходу у вигляді орендної плати, то зазначає, що договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не містить домовленості сторін про отримання орендної плати за користування земельною ділянкою, а тому позивач неотриманий дохід отримала рішенням суду першої інстанції всупереч вимогам закону та спірного правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Шелудько В.П. - представник ОСОБА_2 вказав, що у справі є наявні належні письмові докази про тяжкі обставини, які зумовили укладення позивачем спірного договору на вкрай невигідних для неї умовах.

Вказує, що, оскільки позивачем заявлено негаторний позов, який стосується порушення його права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, даний позов може бути пред`явлений позивачем доти, допоки існує відповідне порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат позивача вказує, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Крім того, звернуто увагу, що позивачем не отримано дохід у вигляді орендної плати за землю, а тому позивач понесла збитки у вигляді упущеної вигоди, що регламентовано статтею 22 ЦК України.

Та знову ж звернуто увагу, що позивачем подано негаторний позов до якого строки позовної давності до застосовуються.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9, 4787 га, яка знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району; це підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 25 липня 2005 року, серії ЯА № 467580.

03 квітня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (емфітевт) уклали договір про встановлення емфітевзису, за умовами якого зазначену земельну ділянку надано в користування емфітевту строком на 49 років зі сплатою користувачем за користування цією ділянкою 10 000, 00 грн. одноразовим платежем під час підписання цього договору.

У преамбулі оспорюваного договору наголошено, що при його укладенні сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених договором, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених у договорі, діючи без впливу обману, та були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, у тому числі з підставами та наслідками недійсності правочину.

У підпунктах 5.7, 5.8 пункту 5 договору зазначено таке: «Текст цього документа, що складений нотаріусом, прочитаний нами - сторонами за цим договором. Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах, та не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін».

У листі від 25 лютого 2020 року Відділ у Жашківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області повідомив, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_2 , площею 9, 4787 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району за межами населеного пункту не проводилася. Відповідно до розпорядження районної державної адміністрації від 02 березня 2005 року № 40 «Про затвердження остаточного розміру та вартості земельної частки (паю) члена колишнього КСП «Безпечанське», вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становить 90 617, 10 грн.

Також на підставі наданих позивачем медичних документів встановлено, що дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була особою з інвалідністю ІІ групи у зв`язку з загальним захворюванням, перебувала на довготривалому лікуванні через тяжке захворювання.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України речовим правом на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до частини першої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частин першої та другої статті 408 ЦК України (в редакції чинній на час укладення оспорюваного договору) строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором і для земельних ділянок державної або комунальної власності не може перевищувати 50 років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.

Згідно із частиною першою статті 102-1 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів. Відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18 (провадження № 61-19054св20).

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з тим, що правові підстави для визнання недійсним договору емфітевзису як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні. Позивач належними та допустимими доказами не довела, що укладення нею оспорюваного договору відбулося під впливом помилки, у зв`язку з обманом зі сторони відповідача.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману відповідачем при укладенні спірного договору, передбачені статтями 229, 230 ЦК України правові підстави для визнання недійсним договору відсутні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявні правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Судом встановлено, що дочка ОСОБА_2 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, мала тяжке онкологічне захворювання та перебувала на тривалому лікуванні, починаючи з 2001 року.

Отже, оспорюваний договір позивач змушена була укласти у зв`язку з важкою хворобою доньки, з метою фінансування лікування якої також укладалися кредитні договори.

Крім того, договір емфітевзису від 03 квітня 2013 року щодо земельної ділянки, площею 9, 4787 га, сторони уклали строком на 49 років з одноразовою сплатою власнику 10 000,00 грн. за користування цією ділянкою. Тоді як вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становила 90 617, 10 грн., що свідчить про укладення даного правочину на вкрай невигідних для позивача умовах, у зв`язку з тяжкими обставинами зумовленими хворобою доньки.

Тому, у розглядуваній справі колегія суддів доходить висновку, що позивачем доведено наявність правових підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Щодо застосування строку позовної давності

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності ( т. 1 а.с. 111).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц).

Спірний договір встановлення емфітевзису було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03 квітня 2013 року та в цей же день відомості про реєстрацію речового права ОСОБА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановивши, що ОСОБА_2 уклала спірний договір 03.04.2013 року під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, та у той же час до суду звернулася із розглядуваним позовом лише 25 березня 2020 року, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем.

Посилання представника позивача на ту обставину, що ОСОБА_2 заявлено негаторний позов, а тому строк позовної давності не підлягає до застосування, з чим погодився і суд першої інстанції, колегія суддів відхиляє як помилкові з огляду на наступне.

У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:

(а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним правочину;

(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19 дійшов висновку, що умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Вимога про визнання недійсним договору емфітевзису є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання договору відбувається за волею відповідної особи, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність.

Тобто сутність вимоги про визнання недійсним договору не виключає застосування до неї позовної давності. За своєю суттю вимога про визнання недійсним договору емфітевзису не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Можливість застосування до позовів про визнання договору емфітевзису недійсним строку позовної давності, свідчить і практика Верховного Суду, зокрема, вказане узгоджується із позицією Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі №693/699/18.

Приймаючи до уваги, що спірний договір укладено у 2013 році, позивач не з верталась до суду про поновлення строку позовної давності, не вказувала причини, які вона вважала поважними щодо пропуску позовної давності і суд таких причин не встановив, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У ОСОБА_2 до березня 2020 року було достатньо часу визначитись з тим, чи є умови спірного договору вкрай невигідними для неї.

Оскільки колегія суддів вважає, що у даній справі підлягає застосуванню позовна давність до основної вимоги, то і до похідних вимог вона також підлягає застосуванню.

Щодо відсутності повноважень адвоката Процана Ю.Г. на представництво інтересів ОСОБА_2 .

Як видно із поданої позовної заяви її підписано від імені позивача - адвокатом Процан Ю.Г. (т.1 а.с 13).

Відповідно до частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частина друга статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 (далі - Положення), ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Ордер містить, зокрема, назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (пункт 12.4 Положення).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавець чітко відокремив судові органи як такі, що повинні бути окремо зазначені в ордері на надання правової допомоги, зокрема в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога».

Отже, в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звернення до суду, в тому числі, до Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 9901/939/18 (провадження № 11-1521заі18), від 5 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 (провадження № 11-44заі19).

У наданому до позовної заяви Ордері серії КС №50599 від 12.02.2020 року зазначено про те, що адвокат Процан Ю.Г. має право представляти інтереси ОСОБА_2 у державних і недержавних установах, суді першої та другої інстанцій (т. 1 а.с. 83).

Отже, з огляду на зазначене ордер наданий представником позивача не відповідає вимогам закону щодо його змісту.

Положеннями ст. 245 ЦК України передбачено, що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Колегія суддів враховує, що представником позивача до позову також було надано довіреність від 13 лютого 2020 року, посвідчену секретарем виконкому Бузівської сільської ради Жашківського району Черкаської області Брунь В.Ф., якою його ОСОБА_2 уповноважила на представлення її інтересів, зокрема в усіх судових установах (т. 1 а.с 78).

За таких обставин, підстав для повернення позовної заяви у даній справі не вбачається, а тому суд першої інстанції правомірно розглянув позов по суті спору.

Отже, колегія суддів за результатами розгляду справи доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 вказаної статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної або касаційної інстанції змінює розподіл судових витрат у випадку, якщо він, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове.

За результатами апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, пред`явлений позов ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а тому понесені витрати відповідачів підлягають відшкодуванню за її рахунок.

Отже, на користь приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Шелудько Валентини Петрівни з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1261,20 грн. (840,80 грн. х 150%).

Щодо стягнення витрат пов`язаних зі сплатою судового збору за апеляційну скаргу подану представником ОСОБА_1 - адвокатом Різник Ю.С., то колегія суддів враховує, що ним не було сплачено судовий збір, а тому судовий збір у розмірі 1766,74 грн. ((840,80 грн. х 150%) + (337,02 грн. (оспорювана сума) х 150%)) підлягає стягненню з позивача на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Шелудько Валентини Петрівни- задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Різника Юрія Сергійовича - задовольнити.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 09 травня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентини Петрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: відділ державної реєстрації апарату Виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області, про визнання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) недійсним, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, не отриманого доходу у вигляді орендної плати за використання земельної ділянки та судових витрат - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1766,74 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Шелудько Валентини Петрівни судовий збір в розмірі 1261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Судді: