печерський районний суд міста києва
Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,
при секретарі - Ємець Д.О.
У серпні 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДОКОМ» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за період затримки.
Так, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 не здійснив належного розрахунку, а тому позивач звернулась до суду та просить:
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДОКОМ» на користь на користь ОСОБА_1 нараховану і невиплачену заробітну плату у сумі: 57 140 (п`ятдесят сім тисяч сто сорок) грн. 62 коп.
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДОКОМ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за 17 днів невикористаної щорічної відпустки при звільненні у розмірі: 11 413 (одинадцять тисяч чотириста тринадцять) грн. 80 коп.
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДОКОМ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку заробітної плати з 18.04.2022р., по 17.07.2023р у розмірі: 156 893 (сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот дев`яносто три) грн. 76 коп.
16.08.2023 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання позивач подала заяву до суду, в якій зазначено, про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала, щодо заочного рішення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, встановлено, що у період з 03 серпня 2021 року по 18 квітня 2022 року ОСОБА_1 , знаходилася у трудових відносинах з ТОВ «ІНДОКОМ». Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
18 квітня 2022 року позивач була звільнена за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України з займаної посади, що підтверджується записом у трудовій книжці № 19 від 18.04.2022.
Позивач зазначає, що під час перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена за період з 01.01.2022 - 18.04.2022 р. заробітна плата у розмірі 57 140 грн. 62 коп.
Однак, в день звільнення 18.04.2022 р., відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України.
Позивач вказує, що отримала Витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) (а.с. 17-21), з якого вбачається, що відповідачем нараховано та не виплачено суми фактичного заробітку/доходу (грн.) у таких розмірах:
- 25 000 грн. 00 коп. - січень 2022р.;
- 21 250 грн. 00 коп. - лютий 2022р.;
- 10 890 грн. 62 коп. - квітень 2022р.
Як вбачається з Витягу, відповідачем з нарахованих сум фактичного заробітку/доходу (грн.) також не сплачено страхові внески, що тягне за собою не зарахування до страхового стажу період роботи з 01.01.2022 - 18.04.2022 (ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Отже, позивачу також має бути виплачено 11 413 (одинадцять тисяч чотириста тринадцять) грн. 80 коп. - компенсація за 17 днів невикористаної відпустки.
Згідно з інформацією про нараховану заробітну плату, що міститься у витязі з реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5) здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати позивача, що складає 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн. 24 коп.
У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та, враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 324 робочих днів, а саме з 18.04.2022р., по 17.07.2023р., з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 156 893 грн. 76 коп.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в судовому порядку:
- невиплачена і нарахована заробітна плата з 01.01.2022 по 18.04.2022 у розмірі: 57 140 грн. 62 коп.;
- компенсація за 17 днів невикористаної щорічної відпустки при звільненні у розмірі: 11 413 грн. 80 коп.
- середній заробіток за період затримки розрахунку заробітної плати з 18.04.2022р., по 17.07.2023р у розмірі: 156 893 грн. 76 коп.
Загальна сума, що підлягає стягненню на користь позивача складає: 225 448 грн. 18 коп.
Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Частиною першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.
Разом з цим, з матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідач не розрахувався з позивачем, а тому в останнього наявні заборгованість по заробітній платі.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченоїстаттею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши спір між сторонами з підстав, зазначених в позові, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог позивача, а протилежного відповідачем не спростовано.
Судовий збір у розмірі 2254 грн. 48 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р.№ 13 допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати не більше ніж за один місяць.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 141, 229, 258, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст. 21, 36,38,40, 116, 117 КЗпП України суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНДОКОМ» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, середнього заробітку за період затримки - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 03.10.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва