Постанова

Іменем України

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 752/23915/20

провадження № 61-4803св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, ОСОБА_2 , уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» Карачинцев Артем Юрійович, ОСОБА_3 ;

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 січня 2022 року у складі судді Танасійчук Н. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А. (далі - приватний нотаріус КМНО Чуловський В. А.), Салагора В. В., уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «Укрінбанк») Карачинцева А. Ю., Клименка О. О. про визнання недійсними посвідчених актів (нотаріальних дій).

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 31 жовтня 2006 року між ним та ПАТ «Укрінбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Українська інноваційна компанія» (далі - ПАТ «Укрінком»), було укладено договір про надання споживчого кредиту № 274. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, між ним та ПАТ «Укрінбанк» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Голубничою О. В., зареєстрований у реєстрі за № 4979, за умовами якого він передав в іпотеку ПАТ «Укрінбанк» належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку неможливістю належним чином виконувати зобов`язання за договором кредиту та з метою погашення кредитної заборгованості 17 січня 2012 року між ним та ПАТ «Укрінбанк» було укладено договір про задоволення вимог заставодержателя, згідно з яким право власності на вказане нерухоме майно перейшло до ПАТ «Укрінбанк». Після цього за договором оренди від 06 березня 2012 року ПАТ «Укрінбанк» передало нерухоме майно йому в оренду на три роки, з правом викупу. За погодженням ПАТ «Укрінбанк», що підтверджується витягом з протоколу № 34 засідання Правління ПАТ «Укрінбанк» від 15 травня 2012 року, він здійснив реконструкцію даху та добудову, внаслідок чого площа зазначеної нежитлової будівлі збільшилася з 277,95 кв. м до 544,9 кв. м. 22 вересня 2015 року між його сином ОСОБА_3 як покупцем та ПАТ «Укрінбанк» як продавцем було укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовились не пізніше 22 листопада 2015 року укласти договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також погодили, що об`єкт відчужується за ціною 1 615 000 грн, які повинні бути сплачені покупцем на рахунок продавця № НОМЕР_1 . На виконання умов вказаного попереднього договору ОСОБА_3 сплатив ПАТ «Укрінбанк» 22 вересня 2015 року 715 000 грн, 12 жовтня 2015 року - 100 000 грн, 22 жовтня 2015 року - 100 000 грн, 05 листопада 2015 року - 100 000 грн, 11 листопада 2015 року - 150 000,00 грн, а всього 1 165 000 грн. Також за рахунок орендних платежів банк зарахував 150 000 грн. Тобто для укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі всього сплачено 1 315 000 грн. Постановою Правління Національного банку України від 01 жовтня 2015 року № 659/БТ ПАТ «Укрінбанк» було визнано проблемним строком на 180 днів та введено обмеження щодо його діяльності, зокрема введено обмеження щодо відчуження майна банку. Рішенням Правління ПАТ «Укрінбанк» від 20 листопада 2015 року № 157 внесено зміни до попереднього договору від 22 вересня 2015 року, зокрема змінено строк повного розрахунку за попереднім договором до 20 листопада 2017 року. В подальшому постановою Правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 ПАТ «Укрінбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 24 грудня 2015 року № 239 запроваджено тимчасову адміністрацію у ПАТ «Укрінбанк». Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 22 березня 2016 року № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Укрінбанк», а рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 22 березня 2016 року № 385 запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Укрінбанк». У зв`язку з цим виконання умов попереднього договору стало неможливим. Він неодноразово звертався до уповноваженої особи ФГВФО Карачинцева А. Ю. з проханням повідомити реквізити на оплату коштів за попереднім договором, однак відповідь не отримав. В 2016 році були задоволені позови власників/акціонерів ПАТ «Укрінбанк» про визнання незаконними та скасування вказаних постанов Правління Національного банку України та рішень Виконавчої дирекції ФГВФО. Власниками ПАТ «Укрінбанк» незаконно ініційовано зміни найменування ПАТ «Укрінбанк» на ПАТ «Укрінком» і ПАТ «Укрінком» не є правонаступником ПАТ «Укрінбанк», що підтверджено правовими висновками, зробленими в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 серпня 2018 року у справі № 910/8117/17, в якій об`єднана палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/7828/17, стосовно того, що виключення кредитною установою зі своєї назви слова «банк» та із переліку видів своєї діяльності банківської діяльності без дотримання процедури, передбаченої статтями 2, 16, 26, 28, 46, 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», не дає підстав вважати її правонаступником кредитної установи (банку). Однак на підставі акта прийому-передачі від 08 листопада 2017 року, складеного ПАТ «Укрінком» та товариством з обмеженою відповідальністю «Столицяінвест 2008» (далі - ТОВ «Столицяінвест 2008»), приватний нотаріус КМНО Чуловський В. А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 листопада 2017 року, індексний номер 38024848, про реєстрацію права власності за ТОВ «Столицяінвест 2008» на нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 21 листопада 2017 року (серія та номер: НМХ 177643), договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ «Столицяінвест 2008» від 20 листопада 2017 року (серія та номер: реєстровий номер 27210), заяви про вихід з товариства від 21 листопада 2017 року (серія та номер НМХ 177642, реєстровий номер 27262), протоколу загальних зборів ТОВ «Столицяінвест 2008» від 21 листопада 2017 року (серія та номер 4), технічного паспорта, виданого 23 листопада 2017 року Чернівецьким міським комунальне бюро технічної інвентаризації, державним реєстратором комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Жар І. Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року, індексний номер 38373550, про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_2 . Згідно з технічним паспортом, виданим 30 квітня 2015 року Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_1 , площа нежитлової будівлі складає 455 кв. м, однак ПАТ «Укрінбанк» передало до статутного капіталу ТОВ «Столицяінвест 2008» нерухоме майно площею 277,95 кв. м. Крім цього, при вчиненні реєстраційної дії 21 листопада 2017 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А. було посвідчено реєстраційну дію про вихід учасника товариства з видачою йому майна товариства. Однак вартість частки майна, що належить ОСОБА_2 як учаснику цього товариства, не була визначена, тобто видане майно не було оцінене товариством за ринковою вартістю. Таким чином, оскільки він як співвласник спірного нерухомого майна не давав своєї згоди на його передачу до статутного капіталу ТОВ «Столицяінвест 2008» і ПАТ «Укрінком» не мало права розпоряджатися майном ПАТ «Укрінбанк», то державна реєстрація права власності за ТОВ «Столицяінвест 2008» на спірну нежитлову будівлю здійснена на підставі недостовірних даних. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив:

- визнати недійсним правочин від 08 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А., про внесення нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі - оздоровчого комплексу з кафе-баром, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 277,95 кв. м, до статутного фонду ТОВ «Столицяінвест 2008»;

- визнати недійсним правочин від 21 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А., про передачу вищевказаного нерухомого майна у власність ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що при укладенні оспорюваних правочинів права ОСОБА_1 не були порушені. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що в результаті здійснених поліпшень було створено нову річ - нерухоме майно, яке прийнято в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, внаслідок здійсненого позивачем поліпшення нежитлового приміщення шляхом реконструкції, нової речі створено не було, а тому відсутні підстави вважати, що він є співвласником нерухомого майна.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргуна рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 січня 2022 рокута постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 квітня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 серпня 2018 року у справі № 910/8117/17, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 910/7828/17, а також - не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Чернівці.

У серпні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій не врахували, що він побудував нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром, набув на неї права власності в частині зареєстрованих приміщень загальною площею 277,95 кв. м, а інша частина близько 500 кв. м не була оформлена у встановленому законом порядку. Однак, будучи в подальшому орендарем зазначеної нежитлової будівлі площею 277,95 кв. м, він мав право на користування цим нерухомим майном, в тому числі самовільно побудованим. Висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про недоведеність ним свого порушеного права є помилковим, оскільки реєстраційними діями нотаріуса, який перереєстрував право власності на іншу особу ( ОСОБА_2 ) були порушені його ( ОСОБА_1 ) права, як на користування нерухомим майном, так і на безперешкодне оформлення права власності на частину новоствореного майна.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Карпюк Ю. М. подала до Верховного Суду письмові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, в яких зазначила, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що права ОСОБА_1 при укладенні оспорюваних правочинів не порушено. Тому оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 грудня 2001 року ОСОБА_1 видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0, 0455 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 05 листопада 2002 року № 508/13 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво оздоровчого комплексу з кафе-баром за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0455 га, наданій йому в постійне користування.

Відповідно до витягу з протоколу № 34 засідання Правління ПАТ «Укрінбанк» від 15 травня 2012 року ОСОБА_1 , який орендує приміщення нежитлової будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , надано дозвіл на реконструкцію даху та добудову з дозволом на подальший викуп приміщення.

30 квітня 2015 року Чернівецьким міським комунальним бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_1 видано технічний паспорт, згідно з яким площа вищевказаної нежитлової будівлі складає 455 кв. м.

22 вересня 2015 року між ОСОБА_3 як покупцем та ПАТ «Укрінбанк» як продавцем було укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовились не пізніше 22 листопада 2015 року укласти договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також погодили, що об`єкт відчужується за ціною 1 615 000 грн, які повинні бути сплачені покупцем на рахунок продавця № НОМЕР_1 . Основний договір купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі повинен бути укладений сторонами після повної сплати вартості об`єкта купівлі-продажу.

Рішенням Правління ПАТ «Укрінбанк» від 20 листопада 2015 року № 157 внесено зміни до попереднього договору від 22 вересня 2015 року, зокрема змінено строк повного розрахунку за попереднім договором до 20 листопада 2017 року.

На підставі акта прийому-передачі від 08 листопада 2017 року, складеного ПАТ «Укрінком» та ТОВ «Столицяінвест 2008», приватний нотаріус КМНО Чуловський В. А. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 листопада 2017 року, індексний номер 38024848, про реєстрацію права власності за ТОВ «Столицяінвест 2008» на нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому на підставі акта приймання-передачі нерухомого майна від 21 листопада 2017 року (серія та номер: НМХ 177643), договору купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі ТОВ «Столицяінвест 2008» від 20 листопада 2017 року (серія та номер: реєстровий номер 27210), заяви про вихід з товариства від 21 листопада 2017 року (серія та номер НМХ 177642, реєстровий номер 27262), протоколу загальних зборів ТОВ «Столицяінвест 2008» від 21 листопада 2017 року (серія та номер 4), технічного паспорта, виданого 23 листопада 2017 року Чернівецьким міським комунальне бюро технічної інвентаризації, державним реєстратором комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Жар І. Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2017 року, індексний номер 38373550, про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 ЦК України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 ЦК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 29 квітня 2015 року у справі № 903/134/13-г, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 918/1377/16.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

В постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 367/3853/16-ц (провадження № 61-7930св19) вказано, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) зазначено, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 761/12692/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що при відмові у задоволенні позову, суди зробили правильний висновок, що позивач не була стороною оспорюваного договору, і відсутнє порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, саме на момент укладення цього правочину.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно з пунктом 5 частини третьої статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої він просив ухвалити судове рішення, є визнання недійсними правочину від 08 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А., про внесення нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі - оздоровчого комплексу з кафе-баром, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 277,95 кв. м, до статутного фонду ТОВ «Столицяінвест 2008», а також - правочину від 21 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В. А., про передачу вказаного нерухомого майна у власність ОСОБА_2 .

Судами встановлено, що ПАТ «Укрінбанк» набуло спірне нерухоме майно у власність на підставі договору про задоволення вимог заставодержателя, укладеного між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 .

В подальшому за договором оренди від 06 березня 2012 року ПАТ «Укрінбанк» передало нежитлову будівлю - оздоровчий комплекс з кафе-баром, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 277,95 кв. м ОСОБА_1 в оренду на три роки, з правом викупу.

При цьому в позовній заяві ОСОБА_1 не заперечував тих обставин, що реконструкцію даху та добудову, внаслідок чого площа спірної нежитлової будівлі збільшилася з 277,95 кв. м до 544,9 кв. м, він здійснив після укладення вищевказаного договору оренди за погодженням ПАТ «Укрінбанк», що підтверджується витягом з протоколу № 34 засідання Правління ПАТ «Укрінбанк» від 15 травня 2012 року.

22 вересня 2015 року між ОСОБА_3 як покупцем та ПАТ «Укрінбанк» як продавцем було укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовились не пізніше 22 листопада 2015 року укласти договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також погодили, що об`єкт відчужується за ціною 1 615 000 грн, які повинні бути сплачені покупцем на рахунок продавця № НОМЕР_1 .

Однак договір купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі між сторонами не було укладено, тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що попередній договір, укладений 22 вересня 2015 року між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_3 , не є майновим, а ним передбачено лише укладення в майбутньому між ОСОБА_3 як покупцем та ПАТ «Укрінбанк» як продавцемдоговору купівлі-продажу спірної нежитлової будівлі загальною площею 277,95 кв. м.

Статтею 778 ЦК України передбачено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі. Якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.

Встановивши, що позивачем проведено ряд робіт, які свідчать про здійснене поліпшення орендованого майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що позивач є співвласником нерухомого майна, оскільки ним не доведено належними та допустимими доказами, що в результаті здійснених поліпшень було створено нову річ - нерухоме майно, яке прийнято в експлуатацію відповідно до вимог чинного законодавства. А отже, внаслідок здійсненого позивачем поліпшення шляхом реконструкції даху та добудови спірногонежилого приміщення, нової речі створено не було, а тому позивач не є співвласником вказаного майна.

За таких обставин, оскільки позивач не був стороною оспорюваних правочинів і не довів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме на момент вчинення цих правочинів, то суди попередніх інстанцій правильно відмовили в задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 серпня 2018 року у справі № 910/8117/17 та в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 910/7828/17, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом постанови від 03 серпня 2018 року у справі № 910/8117/17 Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду виходила з того, що за установлених судами обставин про здійснення дій щодо реєстрації нової редакції статуту ПАТ «Укрінбанк», зміни назви на ПАТ «Укрінком», а в подальшому на ПАТ «Українська інноваційна компанія», зміни місцезнаходження товариства та видалення певних видів діяльності товариства на підставі рішень позачергових загальних зборів акціонерів, висновок судів попередніх інстанцій про правонаступництво ПАТ «Укрінком» і ПАТ «Українська інноваційна компанія», ПАТ «Укрінбанк» без дотримання відповідної процедури є помилковим і таким, що не відповідає положенням чинного законодавства.

Також у вказаній постанові об`єднана палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/7828/17, стосовно того, що виключення кредитною установою зі своєї назви слова «банк» та із переліку видів своєї діяльності банківської діяльності без дотримання процедури, передбаченої статтями 2, 16, 26, 28, 46, 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», не дає підстав вважати її правонаступником кредитної установи (банку).

Однак вищенаведені правові висновки викладено у справах, в яких предметом позовів було стягнення заборгованості за кредитними договорами, натомість у справі, яка переглядається предметом позову ОСОБА_1 є визнання правочинів недійсними і суди попередніх інстанцій в цій справі не досліджували питання правонаступництва ПАТ «Укрінком» і ПАТ «Українська інноваційна компанія», ПАТ «Укрінбанк», а виходили з того що позивач не був стороною оспорюваних правочинів і не довів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме на момент вчинення цих правочинів.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах суду касаційної інстанції, на які послався ОСОБА_1 на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справах № 910/8117/17 та № 910/7828/17.

З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі ОСОБА_1 підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 січня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара