Справа № 131/338/21
Провадження № 22-ц/801/2001/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 рокуСправа № 131/338/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Драчука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Вінниці цивільну справу №131/338/21 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дашівської селищної ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Іллінецької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Драчука Сергія Вячеславовича на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 липня 2023 року, яке ухвалене суддею Шелюховським М.В. в Іллінецькому районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дашівської селищної ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Іллінецької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом, мотивуючи позов тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 82 роки, в с. Леухи, Іллінецького району Вінницької області померла ОСОБА_4 . За життя остання зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, згідно якого вона все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А. від 17 квітня 2019 року, реєстр 453, спадкова справа № 121/2018, ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Нікітчук Н.А. здійснено державну реєстрацію речових прав на вказане у свідоцтві нерухоме майно в розмірі 1/2 частки за № 2.

Позивач зазначає, що в червні 2020 року відповідач ОСОБА_2 , звернувся до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовними вимогами до ОСОБА_3 , Леухівської сільської ради, про виділ в натурі 3/4 частки земельної ділянки (0,2175 га) із загальної площі 0,2900 га, кадастровий номер :03:001:0327, для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 (справа № 131/599/20).

З позовної заяви та доданих до неї матеріалів ОСОБА_1 , дізналася, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25 січня 2019 року державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області, Манус В.В., спадкова справа № 53/2018, зареєстрована в реєстрі за № 40, спадкоємець ОСОБА_2 після смерті свого батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 набув у власність 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2900 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0327, належної спадкодавцю згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ВН № 000736 29 січня 2019 року державний нотаріус Манус В.В. здійснила державну реєстрацію речових прав ОСОБА_2 за № 212.

Будучи необізнаною в галузі юриспруденції, на підставі наявних у ОСОБА_1 зазначених документів вона стала проводити певні консультації та дійшла висновку про порушення її спадкових майнових прав на сьогодні та в майбутньому, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , які полягають в наступному.

Рішенням 17-а сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області від 01 квітня 1994 року, розглянуто заяви громадян з питань приватизації та землекористування. Задоволено заяви про передачу у власність присадибних земельних ділянок громадянам села: №2 23 - ОСОБА_5 - 0,60 га.

01 липня 1994 року Леухівською сільською радою на підставі рішення 18 сесії 21 скликання видано ОСОБА_5 державний акт на право приватної власності на землю серії ВН № 000736.

Рішенням виконавчого комітету Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області за № 20 від 17 квітня 1999 року передано у приватну власність житловий будинок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На підставі рішення Леухівської сільської ради за № 4, від 17 квітня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 видано Свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 20 вересня 1999 року.

На підставі зазначених правовстановлюючих документів виключно ОСОБА_5 став власником земельної ділянки та співвласником у рівних частках із ОСОБА_4 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 частку якого позивач успадкувала. В свою чергу померла ОСОБА_4 була позбавлена будь яких прав на земельну ділянку, як під житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, так і для ведення селянського господарства.

За життя ОСОБА_5 зробив розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області 23 грудня 2015 року з реєстровим № 33. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Свої спадкові права на майно спадкодавця ОСОБА_5 заявили його сини - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 оформив свої спадкові права на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2900 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0327, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2019 року.

ОСОБА_3 , в порядку статті 1241 ЦК України (право на обов`язкову частку у спадщині) оформив свої спадкові права на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2900 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :03:001:0327, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 лютого 2019 року.

Об`єкти спадкування після смерті ОСОБА_5 розташовані по АДРЕСА_1 , на сьогодні Дашівської ОТГ Вінницької області.

Позивач зазначає, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично є співвласниками як житлового будинку так і земельних ділянок за різним цільовим призначенням, а позивач є співвласником лише 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за однією і тією ж адресою в с. Леухи. Виділ вказаного спадкового майна в натурі між ними не здійснено.

За вказаних обстави свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 29 січня 2019 року та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_3 14 лютого 2019 року, (спадкова справа № 53/2018) після смерті їх батька ОСОБА_5 є недійсними через те, що спадкодавець за життя у незаконний спосіб набув права власності на житловий будинок та земельну ділянку, а відтак, і спадкоємці незаконно набули прав на спадкове майно.

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд поновити строк позовної давності, як такий, що пропущений з поважних причин.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаюча по АДРЕСА_1 є внучкою подружжя ОСОБА_6 , 1881 року народження та ОСОБА_7 , 1888 року народження.

Визнати недійсним та скасувати рішення 17-ї сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області від 01 квітня 1994 року в частині передачі у власність присадибної земельної ділянки ОСОБА_5 , площею 0,60 га, по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ВН № 000736, виданого ОСОБА_5 01 липня 1994 року на підставі рішення 18 сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 23.

Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області за № 20 від 17 квітня 1999 року, в частині передачі у приватну власність житлового будинку за АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

Визнати недійсним свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок за АДРЕСА_1 , видане 20 вересня 1999 року, виконавчим комітетом Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області на підставі рішення за № 4 від 17 квітня 1999 року, в частині його належності ОСОБА_5 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 29 січня 2019 року державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області Манус В.В., спадкова справа № 53/2018, в реєстрі за № 40, про успадкування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2900 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - :03:001:0327, розташованої в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 51.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 14 лютого 2019 року державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області Манус В.В., спадкова справа № 53/2018, реєстр за № 63, про успадкування ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 1/4 частки земельної ділянки площею 0,2900 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер - :03:001:0327, розташованої в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 51.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 липня 2023 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Драчук С.В., подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, висновки суду суперечать дійсним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню. Таким чином, просив скасувати рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне будинковолодіння належало до спільної групи господарств колгоспний двір. Проте, з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року, таким чином право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після його припинення, мають ті члени, які станом до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Отже, ОСОБА_5 , у відповідності до чинного на той час законодавства та процедури приватизації, оформив право власності на житловий будинок та споруди, а також земельну ділянку площею 0,60 га. При цьому, ОСОБА_4 з 1994 року не оспорювала рішення про приватизацію земельної ділянки за ОСОБА_5 , а 1999 року не оспорювала рішення про приватизацію і розподіл колгоспного двору в рівних частках з ОСОБА_5 .

Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 82 роки, в с. Леухи, Іллінецького району Вінницької області померла ОСОБА_4 , про що виконавчим комітетом Леухівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області 10 липня 2018 року складено відповідний актовий запис № 13, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

За життя спадкодавець ОСОБА_4 зробила особисте розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області від 25 вересня 2017 року, ОСОБА_8 , згідно, якого ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на, що вона за законом матиме право заповіла позивачу у справі - ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Нікітчук Н.А., від 17 квітня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 453, спадкова справа № 121/2018, ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частку житлового будинку за АДРЕСА_1 , про, що 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Нікітчук Н.А. здійснено державну реєстрацію речових прав на вказане у свідоцтві нерухоме майно в розмірі 1/2 частки, що підтверджується витягом за № 2.

Відповідно до рішення 17-а сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області від 01 квітня 1994 року, розглянуто заяви громадян та організації села з питань приватизації та землекористування в тому числі і заяву ОСОБА_5 . Зазначеним рішенням задоволено заяви про передачу у власність присадибних земельних ділянок громадянам села в тому числі і ОСОБА_5 0,60 га.

01 липня 1994 року Леухівською сільською радою на підставі рішення 18 сесії 21 скликання видано ОСОБА_5 державний акт серії ВН № 000736 на право приватної власності на землю, площею 0,54 га.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області за № 20 від 17 квітня 1999 року «Про заяви громадян, що проживають на території сільської ради» ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передано у приватну власність житловий будинок.

На підставі рішення Леухівської сільської ради за № 4, від 17 квітня 1999 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 видано Свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 від 20 вересня 1999 року.

На підставі зазначених правовстановлюючих документів виключно ОСОБА_5 став власником земельної ділянки та співвласником у рівних частках із ОСОБА_4 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 виданого 10 квітня 2018 року Монастирищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області в м. Монастирище у віці 93 роки помер ОСОБА_5 .

За життя ОСОБА_5 зробив розпорядження на випадок своєї смерті у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області 23 грудня 2015 року з реєстровим № 33, яким все своє майно, яке буде належати йому на момент його смерті заповів своїм синам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 05 червня 2018 року нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 53/2018 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

ОСОБА_2 оформив свої спадкові права на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,2900 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0327, що підтверджується свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2019 року.

ОСОБА_3 , в порядку статті 1241 ЦК України право на обов`язкову частку у спадщині оформив свої спадкові права на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,2900 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 052184300:03:001:0327, що підтверджується свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 14 лютого 2019 року.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК УРСР 1963 року).

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Згідно довідки № 86 від 09 березня 2021 року Дашівської селищної ради, які ґрунтуються на відомостях з погосподарських книг по Леухівській сільській раді Вінницької області, то житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за АДРЕСА_1 станом на 1946 рік відносився до суспільної групи колгоспних дворів. Членами двору були ОСОБА_6 , народження 1881 року, його дружина ОСОБА_7 , народження 1888 року та онучка ОСОБА_9 , 1936 року народження.

Із довідки Дашівської селищної ради Іллінецького району Вінницької області, вбачається, що з 1966 року із ОСОБА_4 став проживати ОСОБА_5 у її помешканні без реєстрації шлюбу.

Згідно із записами в погосподарських книгах за 1974-1976 роки, 1977-1979 роки, 1980-1982 роки, 1983-1985 роки, 1991-1995 роки головою колгоспного двору господарства під АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_5 1925 р.н., члени двору дружина ОСОБА_9 1936 р.н.

Записи в погосподарських книгах не визнані недійсними і не скасовані.

Всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору, що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц (провадження № 61-22088св18).

Саме на підставі записів погосподарських книг та заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виконавчий комітет Леухівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області рішенням № 20 від 17 квітня 1999 року, передав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у приватну власність спірний житловий будинок.

Рішення виконавчого комітету Леухівської сільської ради Іллінецького району Вінницької області від № 20 від 17 квітня 1999 року, не оскаржувала за життя ОСОБА_4 , таким чином погодилась про поділ житлового будинку в рівних частках зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 .

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що в 2012 році ОСОБА_4 зверталася до Іллінецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_5 про розподіл майна, що належить на праві спільної сумісної власності. Зокрема, ОСОБА_4 в позові просила здійснити поділ житлового будинку по АДРЕСА_1 по частці кожному.

Однак, ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 25 січня 2013 року справа №207/1220/2012 позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна, що належить на праві спільної сумісної власності залишено без розгляду.

Висновок суду першої інстанції, про незаконність набуття вказаного об`єкта нерухомості у власність ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки зазначеними вище нормами ЦК Української РСР було встановлено, що всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що є недоведеними ОСОБА_1 вимоги про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, оскільки у нього відсутнє порушене суб`єктивне матеріальне право або охоронюваний законом інтерес, на захист якого подано позов.

Крім того в оцінці спірних правовідносин апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі статтею 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

В матеріалах справи міститься державний акт на право приватної власності на землю ВН № 000736, виданий ОСОБА_5 01 липня 1994 року на підставі рішення 18 сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,54 га, яка розташована на території с. Леухи, Леухівської сільської ради.

Право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку підтверджено державним актом на право приватної власності на землю.

А тому, вказаний державний акт на право приватної власності на землю серії ВН № 000736, виданий рішення 18 сесії 21 скликання Леухівської сільської ради, Іллінецького району Вінницької області є підтвердженням приватизації земельної ділянки ОСОБА_5 .

Докази того, що ОСОБА_4 за життя завершила процедуру приватизації земельної ділянки (земельна ділянка як об`єкт цивільних прав не сформована і не зареєстрована за нею) та отримала державний акт на землю, в матеріалах справи відсутні. Крім того, ОСОБА_4 за життя не оспорювала рішення органу місцевого самоврядування від 01 квітня 1994 року, щодо передачі ОСОБА_5 у власність присадибної земельної ділянки, площею 0,60 га, а тому апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність порушеного права позивача.

Позовні вимоги в частині оскарження свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2019 року та від 14 лютого 2019 року є похідними від вищезазначених вимог, а тому задоволенню також не підлягають.

При цьому, оспорювані свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані без порушення прав інших осіб, зокрема, позивача ОСОБА_1 .

Також, суд першої інстанції не врахував, що встановлення юридичного факту родинних відносин між померлими онукою ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_6 , 1881 року народження та бабою ОСОБА_7 , 1888 року народження, не несе юридичного наслідку щодо вирішення їхніх прав та обов`язків, а також і позивача ОСОБА_1 .

Отже доводи апеляційної скарги колегія суддів приймає.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, а тому рішення суд підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Правових підстав для застосування строків позовної давності не має, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, його висновки не відповідають обставинам справи та наданим доказам, суд порушив норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 8853 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Драчука Сергія Вячеславовича задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 липня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дашівської селищної ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Іллінецької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 8853 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 листопада 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Войтко Ю.Б.

Матківська М.В.