Справа № 214/7208/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Петренко К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить: зупинити стягнення у виконавчому провадженні № 67159011, яке перебуває в провадженні приватного виконавця Русецької О.О., відкритого на підставі виконавчого напису № 128733 від 10.06.2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М.. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 12380,81 грн., оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви наведено наступне. 10.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. вчинено виконавчий напис № 128733 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 12380,81 грн за кредитним договором № від 31.05.2018 року, укладеним між позивачем та ТОВ «Інфінанс», теперішнім правонаступником якого за договором про відступлення права вимоги є ТОВ «ФК Еліт фінанс».

На підставі даного виконавчого напису 18.10.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. відкрито виконавче провадження № 67159011. Так, між сторонами було укладено вищевказаний договір строком на 1 місяць. Кредитор після спливу строку кредитування продовжував нараховувати відсотки. Тобто заборгованість, вказана у виконавчому документі є спірною, та такою що не відповідає реальним обставинам справи. Крім того, відповідачем нараховано відсотки поза межами строку кредитування.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові КГС ВС від 25.07.2023 року по справі № 910/19891/20, з наданих розрахунків вбачається, що проценти за період поза межами строку кредитування позивач нарахував саме як проценти за користування кредитом, а не як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, що унеможливлює тлумачення нарахованих кредитором процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України та, як наслідок унеможливлює задоволення вимог кредитора про стягнення процентів, нарахованих поза межами строку кредитування.

В подальшому в даному виконавчому провадженні винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 14118.89 грн (з яких: 12380,81 грн - борг на користь стягувача, 1238,08 грн - основна винагорода на користь приватного виконавця, 500,00 грн - витрати виконавчого провадження). Оскільки на сьогоднішній день виконавчий напис приватного нотаріуса є чинним і звернений до виконання, на підставі якого відкрито виконавче провадження та провадиться звернення стягнення на заробітну плату, є всі підстави вважати, що у випадку не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду яким може бути скасований виконавчий документ.

Виконавець зобов`язаний вживати всіх передбачених законодавством заходів щодо примусового виконання виконавчого документу. Так, в рамках виконавчого провадження приватний виконавець зобов`язаний накладати арешт на майно боржника, в тому числі і на рахунку, звертати стягнення на доходи боржника. В разі звернення стягнення на заробітну плату та направлення коштів кредитору може негативно вплинути на виконання судового рішення, адже кредитори в такому випадку не мають наміру повертати незаконно стягнуті кошти.

Крім того, необхідно зауважити, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, а саме п. 1 та п. 2 Переліку. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року по справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Отже зазначений виконавчий напис вчинено всупереч вже існуючого рішення суду, яке не виконано сторонами спору, що безумовно свідчить про недобросовісність стягувача.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову. Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції щодо зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки такий спосіб забезпечення позову прямо передбачений чинним законодавством та є співмірним із заявленими позовними вимогами. У разі невжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, матиме місце виконання виконавчого напису нотаріуса, який може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню у судовому порядку. (постанова Верховного Суду від 07.10.2019 року по справі № 752/20385/18).

Поданий позов немайнового характеру. Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не надає вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надають лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/46977/18 від 25.11.2020 року. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Отже, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надають лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, провадження № 614126св19.Отже виходячи із системного аналізу зазначених рішень Верховного Суду випливає право споживача при захисті своїх прав, в тому числі і при оскарженні виконавчого напису нотаріуса, та при поданні заяви про забезпечення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню користуватись наданими спеціальним Законом «Про захист прав споживачів» пільгами щодо звільнення від сплати судового збору. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтею 263 ЦПК України визначено критерії законності та обґрунтованості судового рішення. Частиною 4 цієї статті визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У судовій практиці має враховуватися принцип юридичної визначеності як мірило обґрунтованості застосування в судовій практиці оцінних понять, пов`язаних із застосуванням критерію подібності при відступі від усталеної судової практики Верховного Суду. У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (див. постанову від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права.

Відповідно до ч.9 ст.153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст.151 ЦПК України, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, приходжу до висновку про її невідповідність вимогам ст.151 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 151 ЦПК України, до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

До заяви про забезпечення позову документу, що підтверджує сплату ним судового збору, не надала. Разом з тим, у тексті поданої заяви, позивачка зазначила, що вважає, що на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

У даному випадку, позивачка не може керуватися вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наступне.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Предметом спору у позовній заяві ОСОБА_1 є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню.

Отже судом розглядається саме вимога про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, де по суті оскаржуються дії приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису про звернення стягнення заборгованості, а не з приводу укладення кредитного договору.

Таким чином, у даному випадку, позивачка не може керуватися Законом України «Про захист прав споживачів» при визначенні правових засад звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судовий збір має бути сплачений позивачкою на загальних підставах.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд бере до уваги вказаний висновок Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, провадження № 614126св19. Разом з тим, суд враховує, що у зазначеному висновку не враховані положення ст. 28 ЦПК України. Так, частина п`ята цієї статті регулює підсудність справ щодо позовів про захист прав споживачів, а частина дванадцята вказаної норми регулює підсудність справ щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Отже, законодавець прямо зазначив, що позови про визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягають виконанню, не є позовами про захист прав споживачів.

У контексті вищенаведених законодавчих норм Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя («KREUZ v. POLAND» № 28249/95).

Відповідно до п. п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду заяви про забезпечення позову, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 грн. 80 коп.

Таким чином, у порушення вимог п. п. 4 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» позивачем до позовної заяви не доданий документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 536 грн. 80 коп.

Враховуючи викладене, невідповідність заяви про забезпечення позову, поданої позивачкою, вимогам ст.151 ЦПК України, приходжу до висновку про необхідність її повернення.

Керуючись ст.ст.151, 153, 258-260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про забезпечення позову повернути позивачці.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Прасолов В.М.