Номер провадження: 22-ц/813/3745/23
Справа № 2/1519/7004/11
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону (нова назва Одеська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси (нова назва Одеське квартирно-експлуатаційне управління) до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військова академія (м. Одеса) про виселення з житлового приміщення без надання іншого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулися Одеська спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 , про виселення з житлового приміщення без надання іншого приміщення та просять суд виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення кімнати № 5 гуртожитку (будівлі № 67), військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на балансі в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Одеси знаходиться будинок під номером АДРЕСА_2 . В ході прокурорської перевірки, проведеної в Квартирно-експлуатаційному відділі м. Одеси встановлено, що у гуртожитку військового містечка № НОМЕР_1 (приміщення № НОМЕР_2 розташованого у будівлі № НОМЕР_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 безпідставно проживає відповідачка ОСОБА_1 . Будинок АДРЕСА_2 є військовим майном та знаходиться на балансі КЕВ м. Одеси. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси за Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України та Положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси є установою, що веде облік казармено-житлового фонду та здійснює контроль за використанням житлового фонду Міністерства оборони України в порядку ст. ст. 29, 30 Житлового кодексу України. Незважаючи на попередження (вих.. №639 від 28.03.11) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, відповідачка до теперішнього часу не виконала вимоги позивача та не звільнила незаконно зайняте житлове приміщення у гуртожитку.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, при цьому зазначала, що вона та її син ОСОБА_2 є членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 та на законних підставах заселилися і проживають більше 32-х років на території Військової академії (м.Одеса) за адресою: АДРЕСА_3 , належним чином зареєстровані за місцем проживання з 1988 року. Після розірвання шлюбу із чоловіком, в спірному житловому приміщенні залишилися проживати тільки вона та син. Адміністрація Військової академії (м. Одеса) тривалий час чинила їм різні перешкоди в користуванні житловим приміщенням і намагалася виселити і позбавити права на житло. Після того, як шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано, ОСОБА_3 отримав однокімнатну квартиру від Міністерства оборони України. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (син) на той час перебували на квартирному обліку у Одеському гарнізоні. Відтак, навіть якщо врахувати те, що Військова академія (м. Одеса) діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а ОСОБА_1 не втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем. Сам факт не проживання колишнього чоловіка у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї у тому числі і колишніх.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2022 року позовні вимоги Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військова академія (м. Одеса) про виселення з житлового приміщення без надання іншого приміщення залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Військова академія (м. Одеса) просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позову.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , зокрема і будинок НОМЕР_3 , що розташований по АДРЕСА_1 , є військовим майном, яке, на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії, про що свідчить акт приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_1 від 20.08.2013 р.

Відповідно до Директиви Міністра оборони України від 11.06.2001 №Д-14 "Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України членів їх сімей" вищевказана будівля № 67 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час, будівля № 67 використовується для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.

КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду в Одеському гарнізоні, в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказом МОУ 03.07.2013 р. № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі Положення) та Положення про КЕВ м. Одеси, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 30 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення № 5 розташоване за адресою: АДРЕСА_4 надавалося військовослужбовцю ОСОБА_3 разом з сім`єю для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.

На підставі рішення житлової комісії Одеського інституту сухопутних 10.12.1987 (протокол № 36) військовослужбовець ОСОБА_3 складом сім`ї з трьох осіб (він, його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2 ) був взятий на квартирний облік за мiсцем проходження служби, як особа, яка потребує поліпшення житлових умов.

17 листопада 1998 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 був розірваний.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 липня 2005 року по справі №2-3291/2005 рішення житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ від 11.01.2000 року про виключення ОСОБА_7 складом сім`ї з двох осіб (вона та її син ОСОБА_2 ) з квартирного обліку Одеського інституту Сухопутних військ було визнане незаконним та зобов`язано житлову комісію Одеського інституту Сухопутних військ поновити ОСОБА_7 складом сім`ї дві особи (вона та її син ОСОБА_2 ) на квартирному обліку Одеського інституту Сухопутних військ. (том 1 а.с. 164-165)

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалося.

28 вересня 2005 року на даній житлової комісії Одеського інституту Сухопутних військ (протокол № 2) було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_7 та її сина ОСОБА_2 на квартирному обліку в інституті з 18.11.1987 року, тобто з дати постановки на квартирний облік колишнього чоловіка ОСОБА_3 (т.2 а.с.18)

Згідно із виписки з протоколу №5 засідання окружної житлової комісії від 26.12.1997 постановлено надати квартиру АДРЕСА_5 площею 50.12 кв.м. ОСОБА_3 на склад сім`ї три особи згідно із загального списку гарнізону. (т.2 а.с.10)

17 листопада 1998 року ОСОБА_3 надав заяву на ім`я голови житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ, в якій просив порушити клопотання перед житловою комісією Одеського гарнізону про повернення отриманої ним 27.12.1997 двокімнатної квартири по АДРЕСА_5 у зв`язку зі зміною складу сім`ї з трьох осіб на одну особу. Також він просив виділити йому згідно із черговості 1-кімнатну квартиру, про що житлова комісія клопоче про повернення отриманої ОСОБА_3 2-кімнатної квартири АДРЕСА_5 та поновлення його в загальній черзі гарнізону з 17.11.1987 складом сім`ї - 1 особа. Рішенням житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ від 11.01.2000 клопотання ОСОБА_3 було задоволено.(т.2 а.с.11, 12, 42-47).

Згідно із протоколу №2 засідання житлової комісії Одеського інституту сухопутних військ від 16.11.2004р., затвердженого начальником інституту сухопутних військ 21.11.2004р., розподілено однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , на 7 поверсі, житловою площею 18,74кв.м. ОСОБА_3 , на склад сім`ї 1 особа. (т.2 а.с.37-39)

Таким чином, відповідач та її син житловим приміщенням забезпечені не були. Доказів наявності іншого житла у відповідача матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 127 ЖК України під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються, як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради об`єкти нежитлового Фонду, а зокрема і будівля АДРЕСА_7 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є військовим майном та згідно з ст. 4 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» перебувають на обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Міністерства оборони України та згідно наданими Військовою академією доказами рахується як «гуртожиток».

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 вселилася у спірне житлове приміщення як член сім`ї військовослужбовця (на той час як дружина).

У відповідності до довідки № М5-137427-ф/л Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 17.10.2018р. про реєстрації місця проживання особи, вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована з 13.06.1988р. за адресою: АДРЕСА_1 . (том 1 а.с. 111)

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Таким чином, необхідно зазначити, що ОСОБА_4 не є особою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК України, для її виселення відсутні.

Оскільки, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 вселилася у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно там проживала, не має іншого житла на момент подання позову про виселення, то є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Враховуючи, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідач втратив право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу матір`ю з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якої іншого житла суд не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані заперечення.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 у справі № 761/4826/15-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.

Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Серед іншого матеріали справи містять рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року, згідно із якого в задоволенні позову Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом виселення - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про визнання права користування житловим приміщенням, усунення перешкод шляхом вселення, скасування наказу, поновлення на квартирному обліку, стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням кімн. АДРЕСА_8 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням кімн. АДРЕСА_8 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення та надання доступу до житлового приміщення. Скасувано п. 2, п. 3 Наказу начальника Військової академії № 924-А від 13 листопада 2019 року в частині надання ОСОБА_8 та членам його сім`ї (дружина, дочка) службової житлової площі в гуртожитку Військової академії на території військового містечка № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , жилою площею 36,0 кв. м., та видачі спеціального ордеру на вказане жиле приміщення. В решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Вказане рішення залишено в силі згідно постанови Одеського апеляційного суду від 03.02.2022р. Однак наразі зазначене рішення суду перебуває на розгляді у Верховному Суді. (том 1 а.с. 60-69,120-126,213)

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової академії (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 жовтня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький