Провадження № 22-ц/824/8178/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом який мотивував тим, що 18 серпня 2020 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області його було поновлено на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху з 13 квітня 2020 року. 19 серпня 2020 року позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків. 12 липня 2021 року наказом № 753/о його було звільнено із займаної посади - керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Після отримання повідомлення про скорочення він подав заяви на переведення його на вакантні посади (заява від 15 червня 2021 року - про переведення на посаду директора РСП «Київцентраеро»; заява від 17 червня 2021 року - про переведення на посаду начальника управління кадрового забезпечення Украероруху), але в день звільнення відповідач відмовив позивачу у розгляді його заяв на переведення, оскільки щодо однієї з посад він не відповідав кваліфікаційним вимогам, а інша посада не була вакантною. Водночас, посада начальника управління кадрового забезпечення Украероруху була запропонована роботодавцем позивачу як вакантна, а тому він вважав, що ця посада відповідає його досвіду та кваліфікації.

За таких обставин вiдповiдач поновив позивача на старій посадi, зазначивши в штатному розписі в розділі «Примітка»: «посада введена на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року по справі № 359/3506/20 поза чинною органiзацiйною структурою Украероруху», про що свідчить додаток до наказу № 850 вiд 18 серпня 2020 року.

З вищенаведених підстав, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 12 липня 2021 року № 753/о про звільнення його з посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украерорух; поновити його на вказаній посаді з 12 липня 2021 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 12 липня 2021 року до винесення рішення по справі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що надаючи загальний перелік вакантних посад без зазначення кваліфікаційних вимог до таких, відповідач фактично позбавив його можливості переведення на іншу посаду, адже він вважав, що може займати будь-яку посаду, запропоновану в переліку.

Апелянт вважає, що переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, тобто скорочення працівників, які обіймають таку посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, проте у спірних правовідносинах мало місце скорочення його посади як керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху, яка була єдиною на підприємстві.

ОСОБА_1 стверджує, що він є членом виробничого профспілкового органу профспілки, а саме з 10.03.2015 року головою ППО «ІТФ». Однак, роботодавець не звертався до ППО «ІТФ» із поданням про розірвання трудового договору, натомість відповідач звернувся із поданням про розірвання трудового договору лише до Центральної ради ВП «ФПАРРіЗУ», яка є вищестоящим органом виборного профспілкового органу ППО «ІТФ».

Крім того, вказує, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено.

Від представника Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не ґрунтуються на вимогах закону, а тому просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення відповідачем норм трудового законодавства при звільненні його на підставі п.1, ч.1 ст. 40 КЗпП України, позаяк судом установлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату, відповідач повідомив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, та надав йому весь перелік вакантних посад, які існували на день звільнення, тобто виконав обов`язок щодо можливого працевлаштування вивільненого працівника. При цьому, місцевий суд дійшов висновку, що рішення вищого виборного органу профспілки щодо відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 є необґрунтованим, оскільки воно недостатньо аргументовано і не підтверджене доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, починаючи з 11 листопада 1999 року по день звільнення працював у відповідача на посадах в апараті управління, у тому числі, з 22 жовтня 2019 року був переведений на посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва та 13 квітня 2020 року звільнений з роботи за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України), однак 18 серпня 2020 року поновлений на попередній роботі, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 (т.1 а. с. 24-36).

Наказом відповідача від 18 серпня 2020 року № 850, на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року по справі № 359/3506/20 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, вказану посаду було включено до штатного розпису апарату управління Украероруху (т.1 а. с. 37).

З досліджених судом матеріалів цієї справи встановлено, що наказом від 03 грудня 2020 року № 1124 введено в дію з 15 грудня 2020 року оновлену організаційну структуру Украероруху (т. 2 а.с. 44-44).

31 грудня 2020 року наказом № 1237, відповідно до оновленої організаційної структури Украероруху, затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху та введено його в дію 04 січня 2021 року, визнано таким, що втратив чинність з 09 квітня 2021 року штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, затверджений наказом Украероруху від 08 січня 2020 року № 9 (т. 1 а. с. 69).

Відповідно до вказаного штатного розпису посада начальника керівника проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку обіймав позивач, відсутня.

Зазначена посада була відсутня і в штатному розписі, затвердженому 08 січня 2020 року № 9. Вона була введена на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 18 серпня 2020 року, поза чинною організаційною стрктурою Украероруху, що підтверджується додатком до наказу від 18 серпня 2020 року № 850 (том. 2 а. с. 43).

Крім того, наказом від 25 березня 2021 року № 207 з метою уникнення дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій управління майнових питань та капітальних інвестицій, для виконання заходів з економії коштів та поліпшення фінансового стану підприємства, було затверджено зміни до штатного розпису апарату управління Украероруху, затвердженого наказом Украероруху від 18 серпня 2020 року № 850, а саме виключено із штатного розпису посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку було введено на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року поза чинною організаційною стрктурою Украероруху. Введено зміни у дію 29 червня 2021 року (т.1 а. с. 67-68).

Відтак, в Украерорусі дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці, а посада, яку обіймав позивач виключена зі штатного розпису. Скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 було реальним, а не удаваним.

18 травня 2021 року ОСОБА_1 отримав попередження про скорочення посади та наступне вивільнення від 22 квітня 2021 року за № 1-24.2/3254/21 з переліком вакантних посад станом на 22 квітня 2021 року (т.1 а. с. 39, 40-66).

Також, роботодавцем були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду, з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і існували на день звільнення, що підтверджується переліком вакантних посад по підприємству станом на 19 травня 2021 року, 03 червня 2021 року, 15 червня 2021 року, 12 липня 2021 року (т. 2 а. с. 51-77).

15 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про переведення його на посаду директора РСП «Київцентрарео» (т.1 а. с. 87,88).

09 липня 2021 року йому було надано відповідь, в якій зазначено, що посада директора РСП «Киїцентраеро» не є вакантною, оскільки посада, на яку прийнятий працівник як виконуючий обов`язки у разі відсутності у нього іншого трудового договору та без зазначення терміну обмежень виконання обов`язків за даною посадою не вважається вакантною(т. 1 а. с. 89).

17 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про переведення його на посаду начальника відділу з кадрового забезпечення управління персоналу Украероруху (т. 1 а. с. 90,91).

09 липня 2021 року йому було надано відповідь, що за результатами голосування тимчасової комісії його кандидатуру не погоджено, враховуючи невідповідність кваліфікаційним вимогам до посади (т. 1 а. с. 92).

Наказом від 12 липня 2021 року № 753/о позивача звільнено з роботи 12 липня 2021 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з яким він був ознайомлений цього ж дня та який ОСОБА_1 вважає незаконним, про що зазначив при ознайомленні з ним.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Статтею 49-2 КЗпП України передбачений порядок вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Так, відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3 ст.49-2 КЗпП України).

Згідно роз`яснень, які викладені у абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань у ч.3 ст.64 ГК України.

Тобто право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу, тому доцільність скорочення чисельності або штату працівників судом не обговорюється, оскільки вирішення даного питання стосується внутрішньогосподарської діяльності підприємства.

Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Проте, суд не має права вирішувати питання про доцільність змін в організації виробництва та наступне скорочення штату працівників, а також наявність підстав для утворення інших структурних підрозділів та їх функціональне навантаження. Вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця (власника або уповноваженого ним органу).

Перевіряючи дотримання статті 252 КЗпП України під час звільнення позивача, колегією суддів встановлено, що позивач є членом та одночасно головою первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців», а також членом Центральної Ради Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ».

Відповідно до пункту 8.1 Розділу 8 Статуту Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ» вищим виборним органом профспілки в період між з`їздами є Центральна Рада, яка утворюється із керівників організацій профспілки та затверджується на звітно-виборному з`їзді.

05 червня 2021 року адміністративний директор відповідача звернувся до президента ВП «ФПАРіЗ України» з поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 (т.1 а.с.82).

Рішенням Пленуму Центральної Ради Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ» від 01 липня 2021 року не надано згоду на розірвання трудового договору з керівником проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва ОСОБА_1 , який є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» та членом Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» (т.1 а. с. 84-86).

На обґрунтування такого рішення зазначено наступне: не надання адміністрацією Украероруху переліку посад підприємства на які призначені виконуючі обов`язки позбавляє ОСОБА_1 можливості претендувати на ці посади та конкурувати з іншими фахівцями щодо призначення на ці посади на підставі критеріїв статті 42 КЗпП України з урахуванням високої кваліфікації та досвіду, що є фактичним приховуванням вакантних посад і порушенням вимог стастті 49-2 КЗпП України; адміністрація Украероруху не провела консультацій з первинною профспілковою організацією «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» щодо заходів запобігання звільненню чи пом`якшення несприятливих наслідків звільнення, що є порушенням статті 49-4 КЗпП України; обгрунтування дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій необхідності внесення змін до штатного розпису апарату управління Украероруху з метою скорочення посади керівника проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва є безпідставним з боку адміністрації Украероруху, оскільки обов`язки, покладені на керівника проєктів та программ групи з реалізації програм капітального будівництва, визначені окремими наказами та дорученнями Украероруху; спроба незаконного звільнення ОСОБА_1 за скасованим судовим рішенням про незаконність наказу Украероруху № 402/о вiд 13 квітня 2020 року, безпідставне та незаконне намагання керівництва Украероруху перевести ОСОБА_1 з робочого місця у м. Бориспіль на робоче місце у м. Запоріжжя, намагання керівництва Украероруху притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за результатами безпідставного службового розслідування, яке до того ж було здійснено з порушенням внутрішніх процедур, вочевидь свідчить про упереджене ставлення керівництва Украероруху до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ІТФ» ВП «ФПАРРізУ`та члена Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» Бакало В. М., висококваліфікованого та досвідченого фахівця Украероруху.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказані правові висновки викладено Верховним Судом України у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14, від 07 жовтня 2021 року у справі № 756/2708/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення вищого виборного органу профспілки про відмову в надані дозволу на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 є необґрунтоване, оскільки достатньо не аргументоване та не підтверджене належними та достатніми доказами.

З підстав вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників, на підставі чого скорочено посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм будівництва Украероруху та, встановивши, що позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано усі наявні на підприємстві вакантні посади, відповідачем було дотримано вимоги ч.ч.1, 2, 5 ст.43 КЗпП України і наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, а відтак звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та за відсутності порушень прав останнього.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не було отримано згоди органу первинної профспілкової організації під час його звільнення, що вказує на наявність підстав для його поновлення на роботі, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що стаття 43 КЗпП передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника, однак якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо лише немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі.

Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року у справі №336/5828/16 (провадження №61-30894сво18) викладено правовий висновок, що «як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору».

Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18 (провадження № 61-4104св19).

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З метою повного і всебічного розгляду справи та забезпечення сторонам рівних прав і можливостей у цивільному процесі, ухвалою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року було запропоновано надати згоду або відмову у наданні згоди Первинній профспілковій організації «Інженерно-технічних фахівців» на звільнення з посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху ОСОБА_1 .

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції ППО «ІТФ» надало витяг з протоколу засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 15 серпня 2023 року, з якого вбачається, що за результатами обговорення профспілковий комітет вирішив не надавати згоду на звільнення ОСОБА_1 з причин: приховування адміністрацією Украероруху вакансій з 18.08.2020 по 19.05.2021; порушення адміністрацією Украероруху п. 5.2 Процедури відбору персоналу при переведенні та прийомі на роботу; безпідставною відмовою ОСОБА_1 у переведенні на вакантні посади; упередженим ставленням адміністрації Украероруху до ОСОБА_1 .

Однак, оцінюючи це рішення профспілкового органу щодо відмови у наданні згоди на звільнення позивача, колегія суддів вважає, що ця відмова у наданні згоди ґрунтуються на припущеннях, а не на фактичних обставинах справи, є не достатньо обґрунтованою в частині порушення адміністрацією Украероруху процедури відбору персоналу при переведенні та прийомі на роботу, та не містить належного правового обґрунтування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем всупереч статті 42 КЗпП України не було розглянуто питання щодо переважного права на залишення позивача на роботі, зокрема не виконано порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації, зважаючи на відомості про освіту, досвід трудової діяльності, в тому числі і суміщення професій, продуктивність праці, підвищення кваліфікації, пільг встановлених законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, колегія суддів відхиляє, оскільки передбачене частиною другою статті 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі враховується лише у випадку скорочення на підприємстві рівнозначних посад. Проте, матеріали справи не містять відомостей щодо наявності на підприємстві рівнозначної тій посаді, яку займав позивач та яка скорочувалась.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: