ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6257/23 Справа № 205/1232/22 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2023 року

у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про розірвання додаткової угоди та стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те що 13 квітня 2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNHDGA00000413, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 43 430,40 доларів США на термін до 10 квітня 2015 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені договором.

Зобов`язання відповідача за кредитним договором забезпечені договором іпотеки DNHDGA00000413 від 13 квітня 2007 року, укладеним між сторонами у справі, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит, а останній свої зобов`язання не виконав, не повернув кредитні кошти, не сплатив проценти та інші платежі, передбачені умовами договору.

У зв`язку з наявністю простроченої заборгованості за кредитним договором, банк звернувся до приватного нотаріуса задля звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу відповідача шляхом реєстрації права власності на іпотечну квартиру за позивачем.

25 листопада 2016 року на підставі рішення нотаріуса за позивачем зареєстровано право власності на предмет іпотеки (запис № 17732854).

26 лютого 2019 року для повного погашення заборгованості сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої позивач зобов`язався здійснити прощення частини заборгованості відповідача за кредитним договором. Також сторони встановили, що на дату підписання додаткової угоди заборгованість за кредитним договором складає 2 120 доларів США та 1 771,72 грн. судових витрат та штрафів. Відповідач зобов`язалася зазначену заборгованість погасити 26 лютого 2019 року.

Після укладення додаткової угоди до кредитного договору запис про право власності позивача на предмет іпотеки виключено, зареєстровано право власності відповідача на дане нерухоме майно, та виключено з реєстрів запис про реєстрацію іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17732854 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Зазначає, що після укладення додаткової угоди змінились істотні обставини, якими сторони керувались під час її укладення, іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення в рахунок погашення боргу відповідача за кредитним договором, вибуло з власності позивача, що призвело до суттєвого порушення майнових інтересів банка у зв`язку із скасуванням погашення частини боргу відповідача за кредитним договором за рахунок іпотечного майна.

Враховуючи, що обставини, якими керувались сторони при укладенні додаткової угоди, суттєво змінилися, позивач просив розірвати додаткову угоду № 1 від 26 лютого 2019 року до кредитного договору № DNHDGA00000413 від 13 квітня 2007 року, та стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13 квітня 2007 року станом на 29 грудня 2021 року у розмірі 56 278,99 доларів США, з яких: 31 589,11 доларів США заборгованість за тілом кредиту, 22 304,21 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, 2 385,67 доларів США пеня.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для розірвання додаткової угоди через істотну зміну обставини, оскільки на момент укладення додаткової угоди до договору, банку було відомо про наявність судових рішень, якими скасовано реєстрацію права власності на іпотечне майно за банком. Вибуття з власності банку іпотечного майна в даному випадку, не можна вважати істотною підставою. Оскільки заборгованість, встановлена сторонами у додатковій угоді до кредитного договору, відповідачем погашена у визначений умовами угоди строк, а тому підстави для стягнення з відповідача відсутні.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у у розмірі 19 200 грн.

Додаткове рішення суду мотивовано наявністю правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки при ухваленні рішення суду від 03 квітня 2023 року питання про розподіл судових витрат, в суді першої інстанції не вирішувалось.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, здійснити розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлені дійсні обставини у справі та зміст позовних вимог, оскільки вимога про стягнення заборгованості у позові не пов`язана із вимогою про розірвання додаткової угоди, адже в позові банк просив стягнути заборгованість, яка була не прощена, а відновилась у зв`язку із скасуванням реєстрації іпотеки за Банком. Зазначають, що відповідач не надав суду жодних належних доказів (зокрема, фінансових, бухгалтерських) реальної відсутності заборгованості по кредиту або ж незарахування банком якихось платежів, які були сплачені позичальником. Вказують, що у задоволенні заяви про відшкодування на правничу допомогу має бути відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Пашніна А.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої залишити інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № DNHDGA00000413, за умовами якого відповідач отримав від банку кредит у розмірі 43 430,40 доларів США на термін до 10 квітня 2015 року та зобов`язався повернути кредитні кошти і сплатити процентів за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені договором (а.с.15-16).

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 13 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3264. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року по справі № 2-3437/2011 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в розмірі 54 045,81 доларів США, що за курсом НБУ складає 430 204,66 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки вищевказану квартиру шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.144-145).

30 липня 2013 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив додаткове рішення, яким доповнив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року вказівкою про складові заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в розмірі 54 045,81 доларів США (а.с.163).

04 лютого 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2011 року по справі № 2-3437/2011 змінив, а саме доповнив другий абзац резолютивної частини рішення реченням: «З початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій» (а.с.146-147).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 яка також діє в інтересах неповнолітніх дітей про виселення, відмовлено (а.с.151-152).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 30 листопада 2016 року на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності: договір іпотеки № 3264, виданий 13 квітня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с.100-102).

Згідно з випискою, наданою Банком (а.с.23-97), 23 березня 2017 року відбулось погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 в сумі 31 589,11 дол.США з приміткою «пост.залог.имущ.квартира, г. Днепропетровск, ул. Дия».

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року у справі № 200/21349/16-ц визнано протиправним та скасовано рішення від 30 листопада 2016 року, індексний номер: 32643724, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17732854 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно (а.с.214-225).

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, банк звернувся до суду з касаційною скаргою та одночасно з клопотанням про зупинення виконання вказаних рішень до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження та відмовлено у задоволенні клопотання банку про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень (а.с.159).

26 лютому 2019 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHDGA00000413 від 13 квітня 2007 року. Відповідно до умов угоди банк зобов`язався здійснити прощення частини заборгованості, що виникла за кредитним договором, в частині заборгованості по сплаті основного боргу на 704,95 доларів США, процентів за користування кредитними коштами на 64 782,64 доларів США, по сплаті комісії на 1 163,93 доларів США, та пені на 193 131,71 доларів США за умови виконання умов цієї угоди та договору. Угодою встановлено, що на дату її підписання заборгованість за договором становить 2 120 доларів США основного боргу та 1 771,72 грн. судових витрат та штрафів. За умовами угоди позичальник зобов`язаний погасити вказану заборгованість до 26 лютого 2019 року. Також сторони домовились, що в разі виконання зобов`язання за цією угодою позичальником, наступає прощення заборгованості, визначеною угодою (а.с.17).

З виписки банку та копії квитанції, наданої відповідачем (а.с.166 - зворот), вбачається, що ОСОБА_1 умови додаткової угоди виконала, заборгованість, визначену угодою сплатила у строк. Згідно з довідкою банку від 04 лютого 2020 року залишок по кредиту ОСОБА_1 складає нуль (а.с.166).

29 квітня 2020 року Верховний Суд постановив скасувати заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2018 року у справі № 200/21349/16-ц та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.160-161).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року у справі № 200/21349/16-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17732854 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.105-113).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, підстав, передбачених положеннями ст. 652 ЦК України, так само як не доведено і підстав для стягнення з відповідача заявленої до стягнення банком заборгованості, з урахуванням того, що заборгованість, встановлена сторонами в додатковій угоді, відповідачем погашена у визначений умовами угоди строк.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі та матеріалам справи.

У розумінні положень ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту ст. 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

Тобто розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, укладаючи додаткову угоду, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов. Вибуття з власності банку іпотечної квартирине є істотною зміною обставин у розумінні положень ст. 652 ЦК України, допустимих доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з будь-якими заявами про приведення додаткового договору у відповідність з обставинами, які, на його думку, змінилися, не надано. Тобто, позивачем не доведено настання умов, встановлених частиною другою статті 652 ЦК України.

Крім того, колегія суддів зауважує, що необхідною умовою для розірвання договору за рішенням суду є встановлення обставин щодо дії договору на момент подання відповідного позову, оскільки за змістом ст. 651 ЦК України розірвано може бути лише чинний договір (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення).

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявлені вимоги позивача про розірвання додаткової угоди задоволенню не підлягають.

Разом з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про взаємопов`язаність вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № DNHDGA00000413 від 13 квітня 2007 року та про розірвання додаткової угоди № 1 до нього, та виконанням відповідачем зобов`язання про сплату заборгованості, встановленої сторонами у додатковій угоді до договору у визначений умовами угоди строк, про що свідчить довідка банку від 04 лютого 2020 року.

Доводи апеляційної скарги про не встановлення судом першої інстанції дійсних обставин у справі та змісту позовних вимог, оскільки вимога про стягнення заборгованості у позові пов`язана саме з відновленням заборгованості, у зв`язку із скасуванням реєстрації іпотеки за банком, не заслуговують на увагу колегії суддів та спростовуються матеріалами справи, оскільки обставини покладення на відповідача зобов`язань, що слідують із договору іпотеки, не є предметом оскарження та не були істотними умовами оскарженого правочину.

Приведені в апеляційній скарзі доводи щодо ненадання відповідачем жодних належних доказів (зокрема, фінансових, бухгалтерських) реальної відсутності заборгованості по кредиту або ж не зарахування банком якихось платежів, які були сплачені позичальником, були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана відповідна правова оцінка з якою колегія суддів погоджується та повторного правового аналізу не потребують.

Що стосується доводів оскарження додаткового рішення суду, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частин 1-4 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, у зв`язку із недоведеністю неспівмірності вищезазначених витрат.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду та додаткового рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому судові рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»- залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2023 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова