печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9239/19-ц
17 серпня 2023 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Ільєвій Т.Г.
при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, -
У лютому 2019 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.
В обґрунтування вимог позивач вказує, що ОСОБА_1 30 березня 2013 року уклав договір позики грошових коштів з ОСОБА_2 .
За даним договором позивач ОСОБА_1 має статус - позикодавця, а відповідач ОСОБА_2 - позичальника.
За п. 1 Договору, позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 224 000 (двісті двадцять чотири тисячі) гривень, що еквівалентно 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути 28 000, 00 доларів США, не пізніше ніж через два роки та одинадцять місяців з моменту укладення Договору, тобто до 01 березня 2016 року.
Так, за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язався сплатити позикодавцю два відсотки від зазначеної суми.
Виплата відсотків за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісячно.
Станом на 21 лютого 2019 року позичальник ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Договором позики від 30 березня 2013 року не виконав. До теперішнього часу позивач намагався врегулювати спір у досудовому порядку, однак відповідач уникає з позивачем зв`язку.
Відтак, з метою захисту своїх законних прав та інтересів та з метою недопущення прострочення строку позовної давності, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення боргу за договором позики з боржника - ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань підлягає стягненню з відповідача 2% за договором за користування коштами та 3% річних від простроченої суми з 01.03.2016 по 20.02.2019.
05.06.2020 ухвалою суду було відкрито провадження.
25.01.2021 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній зазначив, що оскільки після звернення до суду пройшло достатньо часу, позивач вважає, що сума боргу відповідача збільшилась.
Відтак, позивач з урахуванням заяви про збільшення вимог просить суд стягнути з відповідача:
- суму позики в розмірі 28 000,00 доларів США;
- заборгованість за відсотками у розмірі 52 080 доларів США (згідно наданого розрахунку за період з 30.03.2013 по 25.01.2021);
-3 % річних за період прострочення виконання зобов`язання у розмірі 11 788, 21 доларів США (згідно наданого розрахунку за період з 01.03.2016 по 25.01.2021);
- судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.
01.04.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове провадження та перейдено до розгляду справи по суті.
04.07.2022 року, відповідно до розпорядження № 130, у зв`язку зі смертю судді ОСОБА_3., справу було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г., яку фактично передано останній 05.07.2022.
05.07.2022 ухвалою суду було прийнято до провадження справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
14.11.2022 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті.
В судове засідання представником позивача було подано заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримав. Щодо заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача.
Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.
Так, судом встановлено, що 30 березня 2013 року позивач уклав договір позики грошових коштів з ОСОБА_2 (а.с.5).
Позивач у відповідності до п. 1 Договору надав у позику 224 000 гривні, що еквівалентно 28 000,00 доларів США.
Відповідач на підставі даного договору зобов`язався повернути кошти у розмірі 28 000 доларів США не пізніше ніж через два роки та одинадцять місяців з моменту укладення Договору, тобто до 01 березня 2016 року.
Окрім цього, зазначеним Договором було визначено, що за кожний місяць користування грошовими коштами, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю два відсотки від зазначеної суми, виплата яких має відбуватись щомісячно.
Також, п.2 Договору зазначено, що сума позики встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору повністю.
П. 6 даного Договору передбачає, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з, врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Відтак, оскільки відповідач свої зобов`язання не виконав, у відповідності до Договору позики, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.
Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Також, варто вказати, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики.
Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.
Також, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Суд, перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві та заяву про збільшення позовних вимог, прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Так, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума позики в тій валюті, яка була зазначена у договорі, оскільки відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 28 000,00 доларів США.
Щодо розрахунку процентів за договором, суд вважає, що їх розмір підлягає стягненню лише за період дії самого договору, тобто з 31.03.2013 по 01.03.2016 р., а тому первісний розрахунок позивача в цій частині суд приймає та вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума процентів за договором в розмірі 19 600 доларів США.
Крім того, суд, керуючись формулою щодо нарахування 3% річних (сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100), прийшов до висновку, що загальний період прострочення складається з 1791 днів (період з 02.03.2016 по 25.01.2021), а тому з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних в розмірі 6 999,81 доларів США.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За викладених обставин справи прийшов до висновку, що у справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позову у відповідності до вимог договору та норм ЦПК України, а протилежного стороною відповідача не було доведено судді.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 11 350 грн. 00 коп.
Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 280-282, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 30.03.2013 р., тіло позики, у розмірі 28 000,00 (двадцять вісім тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, згідно договору позики від 30.03.2013 р. у розмірі 19 600 (дев`ятнадцять тисяч шістсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 30.03.2013 р. 3 % річних за період прострочення виконання зобов`язання у розмірі 6 999 (шість тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) 81 доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11 350,00 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн.
В іншій частині вимог - відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт: серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 17.08.2023.

Суддя Т.Г. Ільєва