КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/2447/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В. в м. Київ 15 травня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року позивач АТ «Мегабанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 листопада 2017 року, яка станом на 01 грудня 2021 року становить 45682,25 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що 27 листопада 2017 року ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», укладено з ОСОБА_1 кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г (з ануїтетним платежем), за умовами якого кредитодавець надає кредитні кошти в сумі та на умовах, визначених договором, які позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками. Кредит надавався на строк до 26 листопада 2020 року включно в розмірі 28026,91 грн. зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості за кредитом. Починаючи з грудня 2017 року відповідачем порушуються строки сплати щомісячних платежів за кредитом, і загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 01 грудня 2021 року становить 45682,25 грн. та складається з суми залишку заборгованості за кредитом в розмірі 28026,29 грн., суми залишку нарахованих та несплачених відсотків в розмірі 1540,50 грн., суми залишку нарахованої та несплаченої комісійної винагороди в розмірі 3505,35 грн. та суми штрафу, нарахованого відповідно до розділу 6 кредитного договору, в розмірі 12612,11 грн.

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом, просив визнати недійсним кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року, стягнути з АТ «Мегабанк» на його користь моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Позов мотивував тим, що кредитний договір він не підписував, кредитну карту або готівкові кошти за кредитом від банку не отримував. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір певно було підписано особою, фотографія якого була вклеєна до паспорту серії НОМЕР_1 , оскільки в копії паспорта, наявній в матеріалах справи, зображена невідома для нього особа, також інформаційний лист клієнта-фізичної особи ОСОБА_1 не підписувався. Саме відповідно до цього документа банк стверджує, що ним проведено верифікацію особи нібито ОСОБА_1 . Позивачем за зустрічним позовом не надавалося і не могло надаватися банку копії паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, оскільки 22 липня 2016 року паспорт серії НОМЕР_1 було ним втрачено, після чого він звернувся до управління поліції з заявою про втрату паспорта, про що Дніпровським УП ГУНП у м. Києві складено висновок ЄО № 62133 від 30 червня 2016 року. 25 квітня 2017 року йому було видано біометричний паспорт, а дані про втрату паспорту внесені до бази «ФМ Недійсні документи» як недійсного паспорту, втраченого 31 березня 2017 року. Отже, на момент укладення спірного договору 27 листопада 2017 року паспорт, який був пред`явлений начебто позичальником, насправді було пред`явлено невстановленою особою, втрачений паспорт на а. с. 20 містить переклеєну фотокартку.

Таким чином, банком під час проведення верифікації клієнта було допущено порушення проведення фінансового моніторингу, правилами якого передбачається, що документи мають бути чинними на момент подання та включати всі необхідні верифікаційні дані. Оспорюваний кредитний договір підписано невстановленою особою, якою і отримано кредитні кошти за спірним договором, ОСОБА_1 не бажав укладати такий договір і цей договір не відповідав його внутрішній волі, що є підставами для визнання договору недійсним відповідно до ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вказував, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки порушився його життєвий уклад, він повинен ходити до суду, знайомитись з матеріалами справи, звертатись за правовою допомогою, нести витрати щодо оплати судового збору за зустрічним позовом щодо оскарження кредитного договору, який ним не укладався.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в первісному та зустрічному позовах відмовлено.

Позивач АТ «Мегабанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в частині відмови в позові АТ «Мегабанк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 02 жовтня 2018 року в справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року в справі № 917/1307/18 щодо застосування принципу змагальності, ст. 3, 6, 203, 626, 627, 638, 207, 1054 ЦК України, вказував, що підставою для висновку суду про відмову в позові стало твердження ОСОБА_1 про втрату паспорту та наполягання на тому, що кредитного договору та інших документів він не підписував, а 05 квітня 2017 року йому було видано паспорт громадянина України № НОМЕР_2 та 05 травня 2017 року - картку платника податків. Також суд прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що фотографія особи на копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 відрізняється від фотографії ОСОБА_1 , яка міститься в біометричному паспорті № НОМЕР_2 .

Відмовляючи в позові, суд вважав встановленими обставини, на які посилався ОСОБА_1 , що кредитний договір він не підписував, проте суд не врахував, що справжність підпису особи на документах, що підтверджують укладення оспорюваного правочину в письмовій формі, може встановити лише експерт, який має відповідну фахову освіту та спеціальні знання. Саме лише твердження відповідача про те, що підписи на кредитному договорі, від імені позичальника за цим кредитним договором, здійснювалися не ним, не доводить факту, що він не підписував документи на отримання кредиту у АТ «Мегабанк».

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові, що оскаржується, вказаним вимогам закону не відповідає. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Із матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2017 року ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г, за умовами якого кредитодавець надає кредитні кошти в сумі та на умовах, визначених договором, які позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками. Кредит надається на строк з 27 листопада 2017 року до 26 листопада 2020 року включно, загальний розмірі кредиту 28026,91 грн., процентна ставка за користування кредитом 15 % річних, що нараховується на суму заборгованості, розмір щомісячного платежу, що включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди - 1676,24 грн., процентна ставка користування кредитом понад строк, вказаний в п. 2.2 договору, 0,1 % річних. (а. с. 13 - 16).

Згідно п. 4.4 кредитного договору, у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів кредитодавець обліковує заборгованість за кредитом в повному обсязі на відповідному рахунку простроченої заборгованості. З цього моменту кредитодавець припиняє нарахування щомісячної винагороди, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі, встановленому п. 2.11 цього договору (0,1 % річних), а за невиконання прийнятих на себе зобов`язань щодо сплати ануїтетних платежів та комісійних винагород позичальник сплачує штраф в розмірі, передбаченому п. 6.3 цього договору.

Згідно п. 6.3 кредитного договору у разі порушення строків сплати ануїтетних платежів та/або комісійної винагороди понад 90 календарних днів позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 45 % від суми кредиту.

Додатками до кредитного договору є обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, а також графік платежів.

При укладенні кредитного договору в зв`язку з необхідністю проведення ідентифікації клієнта відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», розділу 3 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ № 417 від 26 травня 2015 року, позичальником було заповнено інформаційний лист клієнта-фізичної особи (а. с. 10 - 11), надано заяву на обробку банком персональних даних (а. с. 23) та надано документи, що посвідчують особу: копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським РВ ГУМВС України в м. Києві 08 жовтня 2015 року (а. с. 24 - 25), копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_3 , виданої 23 березня 1999 року (а. с. 12).

На а. с. 29 - 42 наявні виписки з рахунку ОСОБА_1 з 27 листопада 2017 року по 31 грудня 2020 року, з яких вбачається рух коштів на рахунку, а саме видача позичкових коштів в розмірі 28026,91 грн.

На а. с. 27 - 28 наявний розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого заборгованість за кредитом складає 28026,29 грн., сума нарахованих та несплачених процентів за період з 01 грудня 2017 року по 31 грудня 2020 року - 1514,50 грн., заборгованість за нарахованою та несплаченою комісією з грудня 2017 року по квітень 2018 року - 3503,35 грн., а також штраф в розмірі 45 % від суми кредиту за порушення строків сплати ануїтетних платежів та комісійної винагороди понад 90 календарних днів 12612,11 грн.

На а. с. 71 знаходиться копія висновку Дніпровського УП ГУНП у м. Києві від 30 липня 2016 року за зверненням ОСОБА_1 від 30 липня 2016 року про те, що 22 липня 2016 року приблизно о 06:00 за адресою АДРЕСА_1 він виявив втрату документів на власне ім`я, а саме паспорта громадянина України, з власної необережності, додаткових обставин втрати повідомити не зміг. До ОВС ОСОБА_1 звернувся з метою фіксації даної події, отримання довідки від органів поліції та допомоги у відновленні вказаних документів. Перевірку по ЄО № 62133 визнано закінченою, матеріал списано до справи Дніпровського УП.

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 видано новий біометричний паспорт № НОМЕР_4 (а. с. 58 - 59, 69 - 70), 05 травня 2017 року - картку платника податків (а. с. 70).

На а. с. 72 знаходиться копія витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 28 квітня 2017 року, згідно якого документом, що посвідчує особу, є паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм, НОМЕР_4 , орган видачі 8027, дата оформлення 25 квітня 2017 року, дата внесення інформації до реєстру - 31 березня 2017 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини друга статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

У разі заперечення самого факту укладення правочину, тобто факту підписання договору та його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору, зокрема про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом викладення відповідного висновку про неукладення оспорюваного договору у мотивувальній частині відповідного судового рішення.

Заперечуючи факт укладання та підписання кредитного договору, а також надання ним документів, які надавалися для ідентифікації особи позичальника 17 листопада 2017 року при укладенні кредитного договору № 157-011-850-2-17-Г, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що станом на дату укладення такого договору паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським РВ ГУМВС України в м. Києві 08 жовтня 2015 року та довідка про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_3 , видана 23 березня 1999 року, були ним втрачені, з цього приводу він звертався до органів поліції 30 липня 2016 року, якими проведено відповідну перевірку та складено висновок, а 25 квітня 2017 року та 05 травня 2017 року ОСОБА_1 видано новий біометричний паспорт та картку платника податків.

Відмовляючи АТ «Мегабанк» в позові про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції прийняв доводи позивача про те, що фотографія особи, яка міститься на копії паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , є відмінною від фотографії ОСОБА_1 на паспорті громадянина України № НОМЕР_4 , за яким було встановлено особу позивача, та виходив із того, що АТ «Мегабанк» не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження того, що кредитний договір від 27 листопада 2017 року був укладений саме з відповідачем ОСОБА_1 , та саме йому були видані кредитні кошти.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини першої статті 28 ЦК України, фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям.

Так, встановлюючи, що позивачем не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження того, що кредитний договір від 27 листопада 2017 року був укладений саме з відповідачем ОСОБА_1 , та саме йому були видані кредитні кошти, суд першої інстанції взагалі не надав належної оцінки наявному в матеріалах справи кредитному договору, заяві про надання згоди на обробку персональних даних, інформаційному листу клієнта-фізичної особи від 27 листопада 2017 року, які підписані від імені позичальника ОСОБА_1 , та залишив поза увагою, що належності даних підписів ОСОБА_1 останнім не спростовано.

Оскільки саме відповідач спростовує факт укладення кредитного договору, він мав надати суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів, якими в даному випадку міг бути лише висновок судової почеркознавчої експертизи, зважаючи на те, що питання належності підпису особі в даному випадку є ключовим та потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, однак з клопотанням про призначення такої експертизи ОСОБА_1 не звернувся, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Співставлення судом першої інстанції фотографій особи в двох паспортах громадянина України, виданих у різні проміжки часу, та припущення суду про візуальну відмінність відображених на них осіб як не підтверджує, так і не спростовує належності підпису ОСОБА_1 в кредитному договорі № 157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року.

Також суд першої інстанції не врахував, що сама по собі наявність у позивача іншого паспорта громадянина України не вказує на неможливість укладення ним кредитного договору з використанням документів, з заявою про втрату яких він звертався до органів поліції.

Таким чином, суд першої інстанції мотивував рішення фактично згодою з поясненнями відповідача, не підтвердженими іншими належними та допустимими доказами, та власними припущеннями, залишивши спір невирішеним та не звернувши уваги, що презумпція правомірності правочину, а саме кредитного договору № 157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року відповідачем в порушення принципу змагальності не спростована, оскільки не доведено, що даний кредитний договір підписано не ним, а іншою особою.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, в результаті неправильного застосування норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги АТ «Мегабанк» про стягнення заборгованості, апеляційний суд виходить із того, що оскільки між ПАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», укладено з ОСОБА_1 кредитний договір № 157-011-850-2-17-Г (з ануїтетним платежем), і відповідачем не спростовано обставин укладення ним даного договору, за умовами якого кредитодавець надає кредитні кошти в сумі та на умовах, визначених договором, які позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками, і оскільки доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема виписками по рахунку ОСОБА_1 , підтверджується, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував передбачені графіком погашення заборгованості щомісячні платежі, у АТ «Мегабанк» виникло право стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді залишку заборгованості за кредитом та інших належних до сплати за умовами даного договору платежів.

Разом із тим, із виписок та розрахунку заборгованості вбачається, що позивач продовжував нараховувати відповідачу проценти за нарахування кредитом після кінцевого строку повернення кредиту, а саме після 27 листопада 2020 року, в розмірі 2,41 грн. за грудень 2020 року.

Оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів за договором після 27 листопада 2020 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Виходячи з вищевикладеного, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитом в розмірі залишку заборгованості за кредитом в розмірі 28026,29 грн., суми залишку нарахованих та несплачених відсотків в розмірі 1512,09 грн., суми залишку нарахованої та несплаченої комісійної винагороди в розмірі 3505,35 грн. та суми штрафу, нарахованого відповідно до розділу 6 кредитного договору, в розмірі 12612,11 грн., всього 45655,84 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в первісному позові про стягнення заборгованості за кредитним договором, що є предметом апеляційного оскарження, ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 45655,84 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2481 грн., понесені ним при поданні позову та 3721,50 грн. на подання апеляційної скарги, всього 6202,50 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року в частині відмови в первісному позові скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Мегабанк» (м. Харків вул. Алчевських 30 ) заборгованість за кредитним договором № 157-011-850-2-17-Г від 27 листопада 2017 року в розмірі 45655,84 грн. та судові витрати в розмірі 6202,50 грн.

В іншій частині позову Акціонерного товариства «Мегабанк» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.