Справа № 214/7208/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області - Прасолов В.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2023 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.187 ЦПК України, суд відкриває провадження у справі за позовною заявою за відсутності підстав для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження.

Однак, ознайомившись із змістом та формою позовної заяви, судом встановлено, що вона подана без додержання вимог, викладених в ст. 177 ЦПК України.

Так, відповідно до вимог ст. 177 ч.4 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Згідно тексту поданої позовної заяви, позивачка зазначила, що на підставі ст. 22 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Однак, у даному випадку, позивачка не може керуватися вимогами Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на наступне.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Предметом спору у позовній заяві ОСОБА_1 є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюються на правовідносини, що виникають з приводу визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню.

Отже судом розглядається саме вимога про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, де по суті оскаржуються дії приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису про звернення стягнення заборгованості, а не з приводу укладення кредитного договору.

Таким чином, у даному випадку, позивачка не може керуватися Законом України «Про захист прав споживачів» при визначенні правових засад звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судовий збір має бути сплачений позивачкою на загальних підставах.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд бере до уваги висновок Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 643/2870/18, провадження № 614126св19, на який посилається позивачка, як на підставу обґрунтування звільнення її від сплати судового збору, як споживача. Разом з тим, суд враховує, що у зазначеному висновку не враховані положення ст. 28 ЦПК України. Так, частина п`ята цієї статті регулює підсудність справ щодо позовів про захист прав споживачів, а частина дванадцята вказаної норми регулює підсудність справ щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Отже, законодавець прямо зазначив, що позови про визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягають виконанню, не є позовами про захист прав споживачів.

У контексті вищенаведених законодавчих норм Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя («KREUZ v. POLAND» № 28249/95).

Таким чином, у порушення вимог ст. 4 ч.1 п.2 Закону України «Про судовий збір» позивачем до позовної заяви не доданий документ, що підтверджує сплату судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп.

При таких недоліках, подана позовна заява, у відповідності зі ст. 185 ЦПК України, підлягає залишенню без руху, а позивачці суд пропонує в строк протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали усунути зазначені недоліки поданої позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 177, 185, 258-260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька Оксана Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - залишити без руху, надати позивачеві строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня вручення копії ухвали.

При невиконанні ухвали суду в зазначений строк, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.М. Прасолов