Дата документу 04.08.2023
Справа № 334/6336/22
Провадження № 2/334/620/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача-1 ОСОБА_3 ,

представника відповідача-2 ОСОБА_4 ,

представника відповідача-4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 ОСОБА_3 , відповідача-2 акціонерного товариства «Універсал Банк», відповідача-3 - районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, відповідача-4 Запорізької міської ради за участю третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коваленко Вікторії Вікторівни та приватного виконавця Котули Артема Михайловича про скасування розпорядження, визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна з акту-опису арешту майна,

установив

Позивач звернувся до суду із вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3389 від 24 грудня 2002 року щодо оформлення права власності на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , визнання за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на кімнату площею 10.8 м.кв. та 1/2 частину підсобних приміщень коридор № 1 площею 9.7 м. кв., кухня № 2 площею 8.7 м. кв., ванна № 5 площею 2.9 м. кв., туалет № 6 площею 1.3 м. кв., квартири АДРЕСА_1 , що становить 7/20 частини квартири АДРЕСА_1 , виключення з акту опису майна та зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказала про те, що вона (позивач) є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_6

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі та за час перебування в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 придбали житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 .

16.09.1993 року Ленінським ЗАГС міста Запоріжжя шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

07 квітня 1994 року рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, квартира АДРЕСА_1 поділена між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 таким чином: за ОСОБА_6 визнано право власності на кімнату площею 10.8 кв.м. з частиною підсобних приміщень, за ОСОБА_3 визнано право власності на іншу частину квартири.

24 грудня 2002 року на підставі розпорядження голови Ленінської районної адміністрації на квартиру АДРЕСА_1 видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_3 .

В 2008 році відповідач ОСОБА_3 уклала іпотечний договір та виступила поручителем по кредиту.

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя у справі № 2-192/2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

15 серпня 2018 року ОСОБА_6 складено заповіт відповідно до якого він заповідає позивачу все належне йому майно де б воно не знаходилося.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Позивач вважає, що розпорядження голови Ленінської районної адміністрації від 24.12.2002 року порушує її права, адже воно прийнято без урахування Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07 квітня 1994 року. Крім того, не враховано той факт, що 25.06.1992 року відповідачем ОСОБА_3 отриманий ордер на вселення в трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира, знаходилася на той момент у житлово-будівельному кооперативі «Строитель -28». Тобто фактично відповідач 1 і батько позивача отримали ордер на вселення в житлове приміщення та виплатили відповідні пайові внески за дане житлове приміщення, що також підтверджується рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя та розпорядженням Ленінської районної адміністрації.

Отже, ураховуючи положення статей 15, 16 Закону України «Про власність» квартира є спільною сумісною власністю подружжя, і відповідно позивач має право успадкувати частину, що належала її батькові. При цьому, законодавство чинне на момент набуття батьком права власності на частину квартири не вимагало здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Ураховуючи наведене вище та у зв`язку із тим, що частина квартири на яку приватним виконавцем накладений арешт не належить боржнику у виконавчому провадженні, позивач також просить виключити всю квартиру з акту опису та зняти з неї арешт.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнала.

Відповідач АТ «Універсал Банк» проти позову заперечив, вказавши на те, що квартира АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору №І-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року передана відповідачем ОСОБА_3 в забезпечення виконання перед ВАТ «ВТБ Банк» зобов`язань, які виникли у ОСОБА_7 на підставі кредитного договору №К-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року.

На теперішній час AT «Універсал Банк» є іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором у зв`язку із відступленням права вимоги за кредитом та його забезпеченням згідно із зазначеним вище договором.

Відповідно до даних іпотечного договору іпотекодавець засвідчила, що квартира є її особистою власністю і особи, які відповідно до статей 60, 74 та 97 Сімейного кодексу України могли б мати права на квартиру, відсутні.

Право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру підтверджується даними свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 , що видане 20 січня 2003 року Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради. Відповідно до даних, вказаних у свідоцтві, квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 «в цілому».

Відповідно до п. 1.5, 1.6 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 р. №121, державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. У вказаній Інструкції в Додатку 1 було встановлено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, серед яких - рішення судів, арбітражних судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Таким чином, у ОСОБА_8 вже з 1998 року виникли право та обов`язок зареєструвати визнане рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.1994р. право власності на кімнату площею 10,8 кв.м. з 1/2 частиною підсобних приміщень. Однак, він таким правом не скористався та не оформив належним чином право власності на підставі рішення суду, як це було передбачено чинним на той час законодавством.

Крім того, відповідач вказує на добросовісність дій державного органу, оскільки підставою для видачі розпорядження стали надані ОСОБА_3 , документи, які були необхідні для вчинення такого роду правового акту індивідуальної дії, зокрема: довідка ЖБК №57/2 від 07.12.2002 та ордер №367, виданий 25.06.1992 виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 30.12.1998 р. №442 на ім`я ОСОБА_3 . Будь-яких інших документів, які б підтверджували відсутність у заявника права на оформлення права власності на вищевказану квартиру, органу державної влади надано не було. Жодних реєстрів, в тому числі Єдиного державного реєстру судових рішень, на час видачі розпорядження не існувало. А тому можливість перевірити вказані обставини була відсутня.

Також представником відповідача у судовому засідання заявлено усне клопотання про застосування строків позовної давності щодо вимоги про скасування розпорядження районної адміністрації.

З підстав викладених вище, АТ «Універсал Банк» просить суд відмовити у задоволені позову.

Відповідач районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району у своєму відзиві вказала на те, що не є належним відповідачем, адже оспорюване розпорядження № 3389 від 24 грудня 2002 року прийнято Ленінською районною адміністрацією Запорізької міської ради, яка ліквідована 10.05.2011 року без правонаступництва.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність поданих доказів, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

07 квітня 1994 року рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя (а.с. 24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, квартира АДРЕСА_1 поділена між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 таким чином: за ОСОБА_6 визнано право власності на кімнату площею 10.8 кв.м. з частиною підсобних приміщень, за ОСОБА_3 визнано право власності на іншу частину квартири.

24 грудня 2002 року на підставі розпорядження №3389 голови Ленінської районної адміністрації (а.с. 26) на квартиру АДРЕСА_1 видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 27).

ОСОБА_3 на підставі вказаного свідоцтва здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру (а.с. 28).

Квартира АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору №І-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року (а.с. 33) передана відповідачем ОСОБА_3 в забезпечення виконання перед ВАТ «ВТБ Банк» зобов`язань, які виникли у ОСОБА_7 на підставі кредитного договору №К-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року.

В травні 2011 року ОСОБА_6 звертався до Ленінського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 , що видане 20 січня 2003 року; зобов`язання Орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації скасувати реєстраційний напис на Свідоцтві на право власності серії НОМЕР_1 , що видане 20 січня 2003 року, за яким за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання недійсним іпотечного договору №І-28/Ф/4 від 06 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «ВТБ Банк».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2011 позов ОСОБА_6 залишено без розгляду (а.с. 93).

15 серпня 2018 року ОСОБА_6 складено заповіт (а.с. 29) відповідно до якого він заповідає позивачу все належне йому майно де б воно не знаходилося.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.08.2019 року (а.с. 30).

На даний час на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , вона арештована приватним виконавцем та включена до опису майна боржника.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий ОСОБА_6 не зареєстрував своє право власності на підставі рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 07.04.1994 року

Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати…5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 липня 2004 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону (в редакції від 01.07.2004 року) права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 1995 року № 150 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" були прийняті Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Правила встановлювали порядок державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. До об`єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносяться: жилі будинки (домоволодіння), розташовані на земельній ділянці під окремим порядковим номером на вулиці, площі, провулку; нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); квартири в багатоквартирних будинках.

Відповідно до п. 4.1 зазначених Правил оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна проводилось із видачею свідоцтва про право власності: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна; власникам спільних будівель, які на законних підставах здійснили перебудову, прибудову, внаслідок чого змінились належні їм частки; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, товариства або об`єднання, які повністю внесли свої пайові внески та в інших випадках.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Проте спадкодавець ОСОБА_6 у період з квітня 1994 року (ухвалення рішення суду про поділ майна) по грудень 2002 року (видача розпорядження про оформлення права приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 ) не вчинив жодної юридично значущої дії аби зареєструвати своє право приватної власності на частку у квартирі.

В подальшому, спадкодавець ОСОБА_6 ініціював спір щодо скасування розпорядження Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3389 від 24 грудня 2002 року щодо оформлення права власності на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 , однак через його процесуальну поведінку (неявки у судові засідання) позов залишено без розгляду на підставі ухвали суду від 16.11.2011 позов ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Отже, будучі достеменно обізнаним про той факт, що його право на частку у квартирі не зареєстровано в установленому законодавством порядку, як мінімум з 23.05.2011 року (дата подання позову) ОСОБА_6 знову ж таки не вчиняв юридично значущих дій для оформлення цього свого права.

Відтак станом на момент відкриття спадщини спадкодавець ОСОБА_9 не набув права власності у розумінні чинного законодавства на частину квартири, а тому вона не входить до складу спадщини і, відповідно, не може бути успадкована позивачем.

Виходячи з принципу розумності, який передбачає добросовісність зовнішнього прояву поведінки учасника цивільних відносин з точки зору правомірності, обґрунтованості, доцільності такої поведінки, а також можливості передбачення таким учасником обставин, які можуть вплинути на його права та обов`язки інших учасників цивільних відносин, суд критично оцінює визнання відповідачем ОСОБА_3 позовних вимог, тим більше ураховуючи той факт, що на даний момент квартира перебуває в іпотеці, а кредитор вчиняє дії щодо її примусової реалізації.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Відтак перегляд процедури видачі розпорядження районної адміністрації про оформлення права приватної власності за відсутності усіх документів, які було покладено в його основу та після смерті особи права, якої ймовірно були порушені, і яка самостійно не виявила бажання здійснити такий перегляд через 20 років після його видачі та за наявності іпотечного договору від 2008 року очевидно суперечитиме названому принципу «належного урядування».

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Суд дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи суспільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Оскаржуване позивачем Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради № 3389 від 24 грудня 2002 року щодо оформлення права власності на квартиру (житлове приміщення) АДРЕСА_1 за своєю суттю є актом індивідуальної дії. А відтак вичерпало свою дію після його прийняття.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що оскільки спадкодавець ОСОБА_6 за життя не набув права власності на спірну частину квартири, вона не входить до складу спадщини, а тому позовну вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Оскільки вимога про виключення квартири в цілому з акту опису майна складеного приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Котулою Артемом Михайловичем та зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 накладеного постановою про накладення арешту майна боржника є похідною від вимоги про визнання на її частину права власності, то суд також відмовляє у її задоволені.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив

У задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) до відповідача-1 ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), відповідача-2 акціонерного товариства «Універсал Банк» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Автозаводська, буд. 54/19), відповідача-3 - районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району (, юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Бородінська, буд. 1А), відповідача-4 Запорізької міської ради (, юридична адреса м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд.206), за участю третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Коваленко Вікторії Вікторівни та приватного виконавця Котули Артема Михайловича про скасування розпорядження, визнання права власності в порядку спадкування та виключення майна з акту-опису арешту майна відмовити у повному .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін