СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Жовноватюк В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки Toyota Camry 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип ТЗ легковий, об`єм двигуна 2494 см3; здійснити поділ майна подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половини вартості відчуженого автомобіля марки Toyota Camry 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип ТЗ легковий, об`єм двигуна 2494 см3 у розмірі 191343,00 грн; стягнути судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 24.10.2022 судом розірвано шлюб між сторонами. Під час розірвання шлюбу питань щодо поділу майна не вирішувалось. Позивач звернувся до відповідача із листом про відшкодування половини вартості автомобіля, який придбаний за спільні кошти під час шлюбу, однак був відчужений відповідачем без згоди позивача. Відповідно до транспортно-товарознавчої експертизи, ринкова вартість автомобіля становить 382686,00 грн. З підстав, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу майна, позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику.

04.07.2023 до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначає, що автомобіль придбано у шлюбі, відчужено у шлюбі за згодою подружжя, в інтересах сім`ї. 06.05.2020 позивача заарештовано співробітниками прокуратури за скоєння злочину, у період з 06.05.2020 по 23.11.2020 перебував у СІЗО. З дня арешту позивач зарплату не отримував, відповідач з дітьми залишилась без засобів для існування. Відповідач вимушена була оплачувати послуги адвоката для чоловіка, купувати все необхідне в СІЗО, приносити «передачі». Крім цього відповідач дбала про забезпечення малолітніх синів та оплату житлово-комунальних послуг. ОСОБА_2 оплачувала все необхідне для дітей: школа, гуртки, додаткові заняття, дитячий одяг, медикаменти, дитяче харчування, відпочинок. Відтак відповідач коштами від продажу автомобіля оплачувала: послуги адвоката, передачі в СІЗО, ліки для себе та дітей, продукти харчування, одежу, засоби гігієни, комунальні послуги, відпочинок на морі.

Також відповідач на підставі ст. 93 ЦПК України постановила позивачу 8 питань у порядку письмового опитування.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.01.2013 сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 92, про що видано свідоцтво про шлюб серій НОМЕР_3 .

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серій НОМЕР_4 від 26.11.2019, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до копії повторного свідоцтва про народження серій НОМЕР_5 від 26.11.2019, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є ОСОБА_1 , матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з копією відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС В м. Києві (філія ГСЦ МВС) від 03.03.2023 на адвокатський запит від 28.02.2023 № 1196/23, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, тз TOYOTA CAМRY, 2011 року випуску, об`єм двигуна 2494 см3 був зареєстрований за ОСОБА_2 20.03.2019 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у суб`єкта господарювання. 21.10.2020 транспортний засіб перереєстровано з ОСОБА_2 на нового власника.

07.03.2023 ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 лист-звернення з вимогою відшкодувати половину вартості автомобіля марки TOYOTA модель CAMRY, рік випуску 2011, тип тз легковий, код кольору-колір: чорний, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2494см3, який придбаний за час шлюбу за спільні кошти та зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 у період з 20.03.2019 до 21.10.2020 та перереєстрований на нового власника за ініціативою ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 .

Висновком експерта № 960/03/2023 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 14.03.2023 Експертно-дослідної служби України Власова А.Ю. визначено, що ринкова вартість автомобіля марки TOYOTA CAMRY, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип тз легковий, об`єм двигуна 2494см3, станом на дату проведення експертизи 09.03.2023, без рахування ПДВ, становить 382686,00 грн.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Оскільки автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак це спільне майно подружжя.

Сама відповідач цю обставину також визнала у своєму відзиві.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України).

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Автомобіль є неподільною річчю. Позивач бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки.

Виходячи з презумпції рівності часток подружжя в спільному майні, автомобіль Toyota Camrу 2011 року належав кожному із співвласників по 1/2 частині.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц.

Виходячи з того, що автомобіль був придбаний у період шлюбу, проданий без згоди позивача відповідачем, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля, як спільного майна подружжя, у розмірі 191343,00 грн.

Також необхідно зауважити наступне. Те, що відповідач посилається у відзиві на ті обставини, що ОСОБА_2 коштами від продажу автомобіля оплачувала: послуги адвоката, передачі в СІЗО, ліки для себе та дітей, продукти харчування, одежу, засоби гігієни, комунальні послуги, відпочинок на морі - може бути предметами окремих позовних вимог про: стягнення заборгованості зі сплати аліментів, стягнення додаткових витрат на дітей, стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, та інше. При цьому, обставини викладені в обгрунтування таких вимог повинні бути підтверджені доказами, які вже відповідний суд буде оцінювати. За матеріалами даної справи такі докази не долучені. Крім того, суд акцентує увагу, що ці обставини не є предметом розгляду даної категорії справ.

Крім того, відповідач поставила позивачу питання у порядку ст. 93 ЦПК України. Так, дана стаття регламентує письмове опитування учасників справи як свідків.

Частини 1, 2 ст. 93 ЦПК України визначає, що учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

Виходячи з приписів ч. 2 вищезгаданої статті, на позивача не покладено обов`язок відповідати на питання відповідача, це є його правом. У матеріалах справи відсутні відповіді ОСОБА_1 на питання ОСОБА_2 .

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Стаття 133 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У матеріалах справи міститься: копія заяви на проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 07.03.2023; копія висновку експерта № 960/03/2023 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 14.03.2023; копія договору про надання послуг від 07.03.2023; копія рахунку-фактури № 37/03 від 07.03.2023 на суму 4000,00 грн; копія платіжної інструкції на суму 4000,00 грн; копія акту здачі-приймання робіт від 14.03.2023. Відтак є доведений розмір витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи.

Також відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах справи міститься: копія витягу угоди про надання правової допомоги від 05.09.2022; копія акту про прийняття-передачі наданих послуг від 15.03.2023 на суму 10000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу на те, що дана категорія справи відноситься до справ незначної складності, а Єдиний державний реєстр судових рішень містить велику кількість судових рішень щодо справ у аналогічних правовідносинах, що не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів, пошуку в Єдиному державному реєстрі судових рішень та вивчення практики в аналогічній категорії справ. Окрім цього суд зауважує, що предмет спору не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних.

Тобто підготовка позову з додатками не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Досліджуючи надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт й обсягом наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу, а саме співрозмірною буде сума 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 / РНОКПП НОМЕР_6 / на користь ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_7 / грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки Toyota Camry 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тип ТЗ легковий, об`єм двигуна 2494 см3, у розмірі 191343,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 / РНОКПП НОМЕР_6 / на користь ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_7 / витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 4000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 / РНОКПП НОМЕР_6 / на користь ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_7 / витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.С. Жовноватюк