ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

27 вересня 2023 року

м. Харків

справа № 638/12248/21

провадження № 22-ц/818/825/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря Носової К.В.

учасники справи:

позивач: Харківська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Комунальне підприємство Жилкомсервіс, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Комунальне підприємство Жилкомсервіс, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, ОСОБА_4 , про витребування нежитлових приміщень та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_5 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року, ухвалене суддею Аркатовою К.В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., розташованих у житловому будинку літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., розташованих у житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 33840653 від 23.10.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 49347168 від 25.01.2019); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 34615164 від 12.12.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50187864 від 12.12.2019); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 34615165 від 12.12.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50187864 від 12.12.2019); стягнути витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 9080 грн. солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради.

Обгрнутовуючи позовні вимоги посилались на те, що в провадженні СВ Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області перебували матеріали кримінального провадження № 0000898 від 03.03.2020 за ст. 356 КК України, в ході якого встановлено, що всупереч чинному законодавству з власності територіальної громади міста Харкова вибули нежитлові приміщення підвалу II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., розташованих : адресою: АДРЕСА_1 . Про вказаний факт Харківській міській раді стало відомо після отримань запиту Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області № 898/119-60-2020 в 05.03.2020. За результатами розгляду якого встановлено, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. за заявою ОСОБА_1 прийнято рішення за № 49347168 від 25.10.201 на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Як правовстановлюючі документи ОСОБА_1 на це майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено лише довідка № 36597845 від 22.10.2019 та технічний паспорт на вказані нежитлові приміщення від 22.10.2019, виготовлені ТОВ «ЛІМІНГТОН». У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2019 № 5399 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , останні набули право власності на цей об`єкт нерухомості. Згідно наявної в реєстрі інформації, право власності на спірне майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_3 (1/2 частина) та ОСОБА_2 (1/2 частина). Разом з цим, дійсним власником спірних приміщень є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста» житловий будинок по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова у складі Дзержинського ЖЕО. На теперішній час вказаний житловий будинок перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» відповідно до договору про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007, чинного в редакції додаткової угоди від 01.09.2016. Договори оренди на нежитлові приміщення підвалу № II, ІІа, III, IV в житловому будинку літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , не укладались, приватизація об`єктів комунальної власності не здійснювалась. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада. Перший набувач, ОСОБА_1 , набув право власності на спірні приміщення без будь-яких законних підстав. ОСОБА_1 не набув, та не міг набути в дійсності права власності на спірне нерухоме майно через відсутність у нього належних правовстановлюючих документів, отже, не мав права вчиняти будь-які правочини, спрямовані на розпорядження цим майном. Спірне майно вибуло із комунальної власності поза волею територіальне громади міста Харкова, тому договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5399 від 12.12.2019 суперечить її інтересам як законного власника. Територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради та її виконавчих органів не надавала згоди на набуття права власності на спірні приміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і взагалі не була обізнана про правочини з цим майном, оскільки не була стороною правочинів зі спірним майном, не виносила будь-яких розпорядчих актів щодо його відчуження у приватну власність. Крім того, умова щодо предмету договору купівлі-продажу не додержані належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність спірних приміщень на праві власності ОСОБА_1 (продавцю) в момент укладення договору, а саме продажу нежитлових приміщень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (покупці). Враховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню у останніх набувачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року позовні вимоги Харківської міської ради задоволено. Витребувано у ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., розташованих у житловому будинку літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., розташованих у житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 33840653 від 23.10.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 49347168 від 25.01.2019). Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 34615164 від 12.12.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50187864 від 12.12.2019). Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (запис про право власності № 34615165 від 12.12.2019, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Широкової В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50187864 від 12.12.2019). Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Харківської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 9080 грн., по 3027 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів І скликання від 28.09.1992 року будинок АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності. Вважає, що позивач та суд фактично бездоказово презюмував порушення з боку відповідача ОСОБА_1 із подальшим бездоказовим та безпідставним витребуванням майна із володіння Відповідачів 2 та 3. Вказує, що презумпція правомірності набуття права власності за відповідачами позивачем жодним чином не спростована. Обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на відповідні обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №910/17819/17). Наполягає, що певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс ( пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)». Вказує, що ОСОБА_1 не має доводити законність та правомірність державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення - підвалу № II, Па, III, IV загальною площею 79,8 кв.м. у житловому будинку Літ «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 . Зазнача, що втручання у право мирного володіння майном, навіть коли воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар ( Рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 р., «Кривецький проти України» від 16 лютого 2017 р.). Зазначає, що позивачем не доведено наявність правової підстави для витребування спірного майна - нежитлових приміщень з володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зважаючи на недотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захистр прав людини та основоположних свобод, що полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним та з урахуванням правової позиції Верховного суду, відповідно до якої конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Наголошує, що позивачем, зокрема, не доведено відсутність правових підстав для державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 , не доведено пропорційність втручання у володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 шляхом витребування у них належних їм часток спірних нежитлових приміщень, не надано доказів того, що спірні нежитлові приміщення належать на праві власності Позивачу, а також не доведено наявність «суспільного інтересу» у скасуванні державної реєстрації прав Відповідача 1 на спірні об`єкти нерухомості пропорційність втручання позивачем - Харківською міською радою у права Відповідачів, зокрема ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном відсутня.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог позивачем.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовим С.Д. за заявою ОСОБА_1 прийнято рішення за № 49347168 від 25.10.201 на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення підвалу № II, ІІа, III, IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2019 № 5399 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , останні набули право власності на цей об`єкт нерухомості.

Згідно наявної в реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації, право власності на спірне майно на теперішній час зареєстровано за ОСОБА_3 (1/2 частина) та ОСОБА_2 (1/2 частина).

Рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста» житловий будинок по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова у складі Дзержинського ЖЕО.

На теперішній час вказаний житловий будинок перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» відповідно до договору про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007, чинного в редакції додаткової угоди від 01.09.2016.

Договори оренди на нежитлові приміщення підвалу № II, ІІа, III, IV в житловому будинку літ. «А-4» за адресою: АДРЕСА_1 , не укладались, приватизація об`єктів комунальної власності не здійснювалась.

Статтями 31, 35 Закону України «Про власність» передбачено, що до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Згідно з частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові 28 березня 2022 року у справі № 357/3660/20 (провадження № 61-19469св21), застосовуючи вказані норми матеріального права у подібних правовідносинах, зазначив, що виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування.

Обставини належностi до комунальної власності та перебування будинку АДРЕСА_1 на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» підтверджено рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів І скликання від 28.09.1992 року, договором про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007, чинного в редакції додаткової угоди від 01.09.2016 року.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПКУкраїни належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПКУкраїни суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, що рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів І скликання від 28.09.1992 року будинок АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності колегією суддів не приймаються, оскільки з пояснень представника Харкіфвської міської ради встановлено, що у додатку № 1 до рішення 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста» зазначені ЖЕО з адресами їх розташування. Житловий та нежитловий фонд, що знаходиться у віданні вказаних ЖЕО, в тому числі і будинок по АДРЕСА_1 були передані у комунальну власність. Крім того, цей факт також підтверджується додатковою угодою до договору № 1288 від 28.02.2007 про передачу майна в господарське відання від 01.09.2016 року.

ОСОБА_1 посилається на те, що правомірно набув право власності на спірне нерухоме майно, однак жодних доказів щодо цього не надав. Вважає, що саме позивач повинен довести неправомірність набуття ОСОБА_1 права на спірне майно. Вказує, що у справі, що розглядається, не може бути застосована концепція негативного доказу.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження доводів, на які посилається, а саме, що спірне нерухоме майно ним набуто правомірно.

З матеріалів справи вбачається, що право власності за ОСОБА_1 зареєстровано на підставі технічного паспорту від 22.10.2019 року та довідки від 22.10.2019 № 36597845, видавник: ТОВ «ЛІМІНГТОН».

Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено чіткий і вичерпний перелік підстав для проведення державної реєстрації права власності.

Серед документів, наведених в ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відсутні такі, які зазначені у реєстрі підставою набуття права власності ОСОБА_1 , отже вірним є висновок суду першої інстанції про незаконність реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

Разом з тим, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення перебувало у власності територіальної громади міста Харкова та вибуло із комунальної власності поза волею територіальної громади міста Харкова, отже договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5399 від 12.12.2019 суперечить її інтересам як законного власника.

Територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради та її виконавчих органів не надавала згоди на набуття права власності на спірні приміщення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки не була стороною правочинів зі спірним майном, не виносила будь-яких розпорядчих актів щодо його відчуження у приватну власність, зазначене не спростовується належними та допустимими доказами.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача зокрема у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для застосування способу захисту визначеного статтею 388 ЦК України, правове значення має лише факт реалізації майна за відплатним договором особою, поза волею дійсного його власника (співвласника).

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

У пункті 148 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає наявними правові підстави для задоволення позову та витребування спірного майна, оскільки ОСОБА_1 , як продавець спірного майна, уклав вказані договори з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 без будь-яких законних підстав, право на майно, що відчужувалось за такими договорами, не передавалось йому його дійсним власником.

Щодо скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Отже, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. З огляду на висловлену позицію, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності не є належним способом захисту майнових прав Харківської міської ради та не зумовить для позивача реальних правових наслідків і зміни його прав та обов`язків.

За таких обставин, вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити.

Представник ОСОБА_1 звертає увагу на порушення права ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на мирне володіння майном внаслідок неналежного урядування.

Між тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 рішення суду першої інстанції не оскаржують.

Колегія суддів вважає, що відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , набуваючи у власність спірне майно, могли проявити розумну обачність при укладенні правочинів купівлі-продажу, мали можливітсь перевірити підстави набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно.

Не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61)).

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у задоволенні в цій частині вимог, в іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2023 року скасувати в частині скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу № II,ІІа,III,IV загальною площею 79,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-4», розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 05 жовтня 2023 року.