КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи: №373/43/23
номер провадження №22-ц/824/9268/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Мостова Г.І., Слюсар Т.А.

секретаря Рагушіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області Керекези Я.І.,

у цивільній справі № 373/43/23 за позовом ОСОБА_1 до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної військової адміністрації Київської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и л а:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області, Бориспільської районної військової адміністрації Київської області за результатами розгляду якого просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 3,28 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та право на яке мала померла ОСОБА_2 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0188305.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що він є єдиним спадкоємцем майна своєї бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У листопаді 2022 року йому стало відомо про те, що бабусі належало право на земельну частку (пай), розміром 3,28 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Проте, сертифікат на право власності на вказану земельну ділянку виданого на ім'я його бабусі, було втрачено, а аналогічного порядку видачі нових сертифікатів особам, які мали право на земельні частки (пай), не передбачено. У зв`язку з наведеним, а також, що позивач фактично вступив у володіння спадковим майном, вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, посилаючись на його необґрунтованість, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що листом Відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 22 листопада 2022 року підтверджується те, що ОСОБА_2 була спадкоємцем своїх майнових прав, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0188305. Факт прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_2 , підтверджується актом обстеження житлових умов від 14 червня 2022 року. Проте, вказані обставини суд першої інстанції до уваги не взяв, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку для відмови у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

У апеляційній скарзі міститься клопотання скаржника про розгляд справи у його відсутність.

До початку розгляду справи від відповідача Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Інших клопотань щодо розгляду справи на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом при розгляді справи встановлено, що згідно заповіту від 18 квітня 1996 року, ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті, зробила розпорядження, яким заповідала належний їй на праві власності жилий будинок, що знаходиться в селі Козлів, Хмельницького р-н. Київської області, онуку ОСОБА_1 (а.с. 09).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 11).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 14 червня 2022 року, підписаний депутатом Березанської міської ради Рудківською Г.М., ОСОБА_1 , здійснюючи догляд за ОСОБА_2 , після її смерті, вступив у фактичне володіння та управління майном, що за життя належало покійній ОСОБА_2 (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів того, що спадкодавець ОСОБА_2 мала право на земельну частку (пай) та що позивач належним чином прийняв спадщину після її смерті.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив визнати за ним право на спадкове майно, а саме, земельну частку (пай) розміром 3,28 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області та право на яке мала померла ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1298 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19) дійшов висновку про те, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці другому пункту 23 постанови Пленумом Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Таким чином, зверненню до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або відмова у видачі такого свідоцтва.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 523/6368/16-ц та від 12 січня 2023 року у справі № 299/2447/21.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину, а саме - земельну частку (пай) розміром 3,28 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Козлівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, яка була виділена його бабусі ОСОБА_2 як колишньому члену КСП «Дружба народів» та отримання ним відмови у вчинення зазначеної нотаріальної дії.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені вище обставини, та не вказав, що заявлені позовні вимоги є передчасними (висновки Верховного Суду в постановах від 16 січня 2019 року в справі № 2-390/2006, від 21 лютого 2021 року в справі № 392/1213/17, від 12 січня 2023 року у справі № 299/2447/21).

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що позивач прийняв спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_2 , що підтверджується актом обстеження житлових умов від 14 червня 2022 року, оскільки в будь-якому випадку, ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину у складі якої є майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Пунктом 2 ч.1 ст.374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частиною 1 ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови так як прийшовши за результатами розгляду справи до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача, суд помилився щодо підстав відмови.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: