КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/4616/21 Головуючий у 1 інстанції: Горбенко Н.О.
провадження №22-ц/824/1008/2023 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Антонов» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» про визнання незаконним та скасування розпорядження та наказу, стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати незаконним та скасувати додаток №1 до наказу від 26.02.2021 року №1798к «Щодо оголошення періоду простою працівників підприємства» в частині ОСОБА_1 , визнати незаконними дії ДП «Антонов» щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи та запровадження щодо ОСОБА_1 простою від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року, стягнути з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за період від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року (включно) у сумі 256 883 грн 29 коп., в тому числі. всі податки та обов`язкові збори, а також сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що у період від 17 травня 2004 року він працював в ДП «Антонов». 01.07.2018 року він був призначений на посаду начальника зміни у Відділ планування та керування польотами ДП «Антонов». На даній посаді він продовжує працювати і до сьогодні.

15.11.2020 року ОСОБА_1 , зважаючи на своє погане самопочуття, попередив свого безпосереднього начальника ОСОБА_2 про стан свого здоров`я та неможливість у понеділок вийти на роботу. Під час його лікарняного з незрозумілих причин останньому обмежили можливість доступу до корпоративної пошти, а також до корпоративного сайту за його особистим логіном та паролем.

Крім того, 30 листопада 2020 року без попередження, а також пояснення причин був відключений службовий телефон.

Згідно листа непрацездатності було зазначено, що 05.12.2020 року ОСОБА_1 має приступити до роботи.

Прибувши 05.12.2020 року в офіс ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_1 відсторонений від роботи, його корпоративна електронна пошта заблокована, доступ до корпоративного сайту заблоковано.

Протягом 05.12.2020 року - 08.12.2020 року ОСОБА_1 намагався з`ясувати ситуацію, але всі звернення щодо роз`яснення підстав відсторонення та посадову особу, яка прийняла таке рішення, залишились без відповіді. Також було заблоковано перепустку для проходження.

З розрахункових листків за грудень - лютий 2021 року йому стало відомо, що в ці місяці йому нараховувався простій не з вини працівника. Жодного документу про те, що на ДП «Антонов» призупинено роботи, в яких він бере участь за посадою, і що в структурному підрозділі, в якому він працює, оголошено простій, до його відома не доведено.

Зазначав, що від початку запровадження в березні 2020 року КМУ карантину, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, відділ планування та керування польотами, працівником якого є позивач, не припиняв свою роботу, адже для виконання робочих функцій працівниками відділу були наявні всі необхідні організаційно-технічні умови.

Вважав, що незаконне відсторонення його від роботи та запровадження щодо нього простою без належних на те законних підстав та з порушенням процедури призвели до того, що ним недоотримано значний розмір заробітної плати у сумі 256 883 грн 29 коп., в тому числі всі податки та обов`язкові збори.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасувати додаток №1 до наказу від 26.02.2021 року №1798к «Щодо оголошення періоду простою працівників підприємства» в частині ОСОБА_1 .

Визнано незаконними дії ДП «Антонов» щодо відсторонення ОСОБА_1 від роботи та запровадження щодо ОСОБА_1 простою з 05 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за період з 05 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року (включно) у сумі 256 883,29 грн., в тому числі всі податки та обов`язкові збори.

Стягнуто з ДП «Антонов» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 476 грн 83 коп.

В апеляційній скарзі ДП «Антонов» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції не визначився: з предметом і підставами позову ОСОБА_1 , що стало наслідком безпідставного задоволення його позовних вимог, які не підлягали до задоволенню, враховуючи неефективний спосіб захисту; не вжив заходів щодо повної та об`єктивної перевірки доводів відповідача, одночасно в такий спосіб самоусунувшись від обов`язку створення необхідних рівних умов усім без винятку учасникам судового процесу для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм законодавства.

У той же час, загальними вимогами процесуального законодавства, закріпленими у

ст 1, 2, 10, 12, 13, 263 ЦПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору усіх обставин, що мають значення для справи, надання їм та всім наявним у справі доказам, які були досліджені в судовому засіданні, юридичної оцінки, а встановлюючи наявність або відсутність фактів, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Апелянт вважає, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та змістом позовних вимог ОСОБА_1 , матеріальним законом, який їх регулює, а також фактами, що підлягали встановленню і лежали в основі заперечень відповідача.

У зв`язку з цим, ДП «Антонов» категорично не погоджується з хибними висновками суду, що наведені в оскаржуваному рішенні від 09.09.2022 року та в цілому вважає рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09.09.2022 у справі №759/4616/21 незаконним і необгрунтованим, оскільки порушено норми матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що ознайомившись з апеляційною скаргою відповідача, прийшов до висновку, що викладені в ній аргументи та доводи не спростовують правильного висновку суду першої інстанції про незаконність дій відповідача щодо оголошення стосовно нього простою, у зв`язку з порушенням процедури оголошення простою, недоведенням до відома позивача змісту наказів, якими запроваджувався простій, та відшкодування йому частини втраченого заробітку.

В апеляційній скарзі відповідач наполягає, що суд взагалі не визначився з обраним ним способом захисту порушеного права, чи був ефективний такий спосіб захисту - «визнати незаконними дії роботодавця щодо оголошення простою», яку ж основну та похідну вимогу було заявлено ним у цій справі та які саме вимоги могли бути задоволені. При цьому, відповідач вважає, що правильним способом захисту моїх прав та інтересів мало б бути оскарження наказів ДП «Антонов» № 6618к від 28.12.2020 року, № 759к від 28.01.2021 року, № 1798к від 26.02.2021 року, № 2674к від 29.03.2021 року № 3567к від 29.04.2021 року, № 5400к від 23.06.21 року.

В апеляційній справі відповідач правильно послався на абзац 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі № 3/35-313, в якій вказано, що «... за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію». Одне тільки лише варто додати, що цей пункт не підтверджує, а спростовує позицію відповідача, що такі накази підлягали оскарженню.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про незаконність дій відповідача щодо оголошення простою встановив порушення відповідачем процедури запровадження простою, які полягають у не доведенні інформації щодо оголошення простою. Таким чином, суд дійшов до вірних висновків, що ОСОБА_1 протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці.

Крім цього, суд першої інстанції констатував, що матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів наявності підстав запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою, а тому суд дійшов до обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення стосовно позивача простою від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року підлягає задоволенню.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з практикою Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 17.10.2022 року у справі №165/2515/21-ц (провадження № 61-3682св22) Верховний Суд дійшов висновків, що саме по собі прийняття КМ України постанови про оголошення карантину не вказує про неможливість виконання роботи на підприємстві, де працював позивач.

Щодо застосування судом ст.34 КЗпП України, вважає, що вона правомірно зазначена судом, виходячи зі встановлених судом обставин. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до пункту 1 наказів про запровадження періоду простою на підприємстві у відповідача існувала доцільність здійснити організаційні заходи для залучення до роботи максимально можливої кількості працівників, які будуть безпосередньо задіяні у виконанні виробничих завдань. За таких умов, суд дійшов правильних висновків, що роботодавець мав можливість запропонувати роботу, але не зробив цього.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що навіть під час карантину та запровадження на підприємстві простою ОСОБА_1 виконував роботу, а отже у відповідача були всі організаційні умови для виконання ним своїх посадових функцій.

А тому, судом правильно зроблено висновки, що оскільки право ОСОБА_1 на отримання заробітної плати від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року (включно) було безпідставно порушено, тому в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде стягнення з відповідача на мою користь невиплаченої заробітної плати за час незаконного оголошення простою.

При цьому, суд першої інстанції, постановляючи судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносин у повній відповідності з ч 4 ст.263 ЦПК України, якою передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вважає, що аргументи та доводи апеляції не спростовують висновків суду першої інстанції про незаконність дій відповідача щодо оголошення по відношенню до ОСОБА_1 простою та стягнення на його користь частини втраченого заробітку.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2023 року клопотання ДП «Антонов» задоволено і зупинено апеляційне провадження у справі до розгляду Верховним Судом справи №759/17718/21.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2023 року провадження у справі поновлено і призначено судовий розгляд справи на 19 вересня 2023 року на 12 год. 30 хв.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази на підтвердження обставин, викладених у позові.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що в період від 17 травня 2004 року ОСОБА_1 працює в ДП «Антонов», що підтверджується копією трудової книжки.

01.07.2018 року позивача було переведено на посаду начальника зміни у Відділ планування та керування польотами ДП «Антонов». На даній посаді він продовжує працювати і до сьогодні.

Встановлено, що дійсно 24.12.2020 року Заступник генерального директора (з виробництва) ОСОБА_3 , заступник генерального директора (з проектування) ОСОБА_4 , директор з інфраструктури ОСОБА_5 , директор фінансовий ОСОБА_6 , директор з правових питань ОСОБА_12, директор з персоналу ОСОБА_7 , голова профкому ОСОБА_8 склали акт, яким засвідчили, що у зв`язку зі скороченням обсягів виробництва, відсутністю технічних та організаційних умов, необхідних для виконання робіт, спричиненим світовим спадом економіки, сповільненням експортно-імпортних операцій через поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, а також ускладнення виконанням виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, у тому числі щодо недопущення скупчення значних груп працівників на території підприємства, дотримання працівниками безпечної дистанції під час виконання трудових обов`язків тощо, з 01.01.2021 р. призупиняється робота Державного підприємства «Антонов». Запропонували встановити початок простою, який поширюється на всіх працівників підприємства з 01.01.2021 року, крім працівників підрозділів, що виконують виробничі завдання, невідкладні роботи, роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин.

Підпунктом 2 Пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 17.03.2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (із змінами) роботодавцю надано право змінювати режим роботи підприємства.

За статтею 34 КЗпП України простій - 8це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Відповідно до роз`яснень Мінсоцполітики України (листи від 23.10.2007 року

№ 257/06/187-07, від 15.11.2013 року № 1273/13/84-13) за обставин, що зумовлюють простій структурного підрозділу чи всього підприємства, складається акт про початок простою за участю представників адміністрації, профспілкового комітету та трудового колективу, на підставі якого керівник підприємства видає наказ про час простою та оплату простою.

28.12.2020 року в.о. Генерального директора ОСОБА_9 підписав наказ «Щодо оголошення періоду простою» (т.1 а.с.62-64), відповідно до якого у зв`язку зі скороченням обсягів виробництва, відсутністю технічних та організаційних умов, необхідних для виконання робіт, спричинених в тому числі і світовим спадом економіки, ускладненням та сповільненням експортно-імпортних операцій через поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 в світі, та на виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, зокрема постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 про продовження дії карантину на всій території України, враховуючи акт простою від 24.12.2020 року, керуючись ч. 1 ст. 133 КЗпП України, оголошено простій не з вини працівників у період від 01.01.2021 року до 31.01.2021 року для працівників підприємства, крім працівників, які зазначені у додатку № 1 до даного наказу, що виконують виробничі завдання, невідкладні роботи, роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства. Крім цього, п. 2 цього наказу дозволено запровадження від 01.01.2021 року до 31.01.2021 року дистанційної роботи на дому працівниками підприємства, посадові обов`язки яких дозволяють дистанційне виконання виробничих завдань.

Позивач в позовній заяві стверджував, що протягом від січня 2020 року він працював і не перебував на простої. З аналізу листів розрахунку позивача суд вірно прийшов до висновку, що позивачу нараховувалась та виплачувалась винагорода за виконання найважливіших планових завдань.

28.01.2021 року в.о. Генерального директора ОСОБА_9 підписав наказ «Щодо оголошення періоду простою» (т.1 а.с.66-68), відповідно до якого у зв`язку зі скороченням обсягів виробництва, відсутністю технічних та організаційних умов, необхідних для виконання робіт, спричинених в тому числі і світовим спадом економіки, ускладненням та сповільненням експортно-імпортних операцій через поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19 в світі, та на виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, зокрема постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 про продовження дії карантину на всій території України, враховуючи акт простою від 24.12.2020 року, оголошено простій не з вини працівників у період від 01.02.2021 року до 28.02.2021 року для працівників підприємства, крім працівників, які зазначені у додатку №1 до даного наказу, що виконують виробничі завдання, невідкладні роботи, роботи із життєзабезпечення діяльності підприємства.

Крім цього, п.2 цього наказу дозволено запровадження від 01.01.2021 року до 28.02.2021 року дистанційної роботи на дому працівниками підприємства, посадові обов`язки яких дозволяють дистанційне виконання виробничих завдань.

Також, з інтерв`ю заступника генерального директора ДП «Антонов» ОСОБА_10 слідує, що за 2021 рік фінансові показники «Авіаліній Антонова» збільшились за попередні досягнення на 28%, завдяки команді професіоналів.

Отже, за період переведення позивача на посаду начальника зміни у Відділ планування та керування польотами ДП «Антонов» до запровадження щодо нього простою він був задіяний в трудовий процес незважаючи на оголошений у відповідача простою, який як свідчить акт від 24.12.2020 року не запроваджувався для працівників підрозділів, що виконують виробничі завдання, невідкладні роботи, роботи із життєзабезпечення діяльності Підприємства.

Тому не знайшли свого підтвердження матеріалами справи твердження відповідача про те, що позивач від січня 2021 року перебував на простої у зв`язку з оголошенням карантину на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11 березня 2020 року.

26.02.2021 року в.о. Генерального директора ОСОБА_9 підписав наказ «Щодо оголошення періоду простою» №1789к (т.1 а.с. 70, 71), відповідно до якого у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19 та на виконання заходів органів державної влади та міського самоврядування щодо запобігання поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, зокрема постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 про продовження дії карантину на всій території України, керуючись ч. 1 ст. 133 КЗпП України, відповідно до п.1 якого керівникам за напрямками роботи у строк до 26.02.2021 року проаналізувати з врахуванням зростання обсягів робіт на підприємстві, в тому числі пов`язаних з необхідністю виконання контракту по літаку АН-178, виробничу необхідність у залученні підлеглих працівників до виконання виробничих завдань у період від 01.03.2021 року до 31.03.2021 року та здійснити організаційні заходи для залучення до роботи максимально можливої кількості працівників, які будуть безпосередньо задіяні у виконанні виробничих завдань. Разом з цим, п.3 цього наказу з метою запобігання виникненню виробничої ситуації, небезпечної для життя та здоров`я співробітників, за відсутності необхідних організаційно-технічних умов, оголошено простій не з вини працівників у період від 01.03.2021 року до 31.03.2021 року для працівників підприємства, крім працівників, які зазначені в п.1 до даного наказу, та працівників, що не перебувають на роботі з поважних причин (щорічні та додаткові відпустки, тимчасова непрацездатність, виконання державних обов`язків, служба в армії, військові збори та ін.)

Подібні накази були підписані в.о. Генерального директора Бичковим С.А. №2674к від 29.03.2021 року, та № 3567к від 29.04.2021 року, які діяли протягом квітня та травня 2021 року.

Згідно з ч.2 статті 34 КЗпП України у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач пропонував позивачу переведення на іншу роботу, хоча з пункту 1 згаданих вище наказів слідує, що у відповідача існувала доцільність здійснити організаційні заходи для залучення до роботи максимально можливої кількості працівників, які будуть безпосередньо задіяні у виконанні виробничих завдань.

Отже, відповідачем порушено процедуру оголошення простою щодо позивача.

Також, порушення відповідачем процедури запровадження простою щодо позивача наказами № 1798к від 26.02.21 року, № 2674к від 29.03.2021 року, № 3567к від 29.04.2021 року полягає у не доведенні до відома позивача інформації щодо оголошення простою, який буде діяти і по відношенню до позивача.

Під час розгляду справи позивач стверджував, що ці накази не доводились до його відома. Матеріали справи не містять доказів повідомлення позивача про оголошення простою.

На підставі наведеного, суд прийшов до вірних висновків, що позивач протиправно був позбавлений інформації про період простою, його причини, дату закінчення, режим роботи, робочий час та форму оплати праці.

Встановлено, що від 01.06.2021 року простій не з вини працівників для співробітників підприємства припинено відповідно до наказу № 4589к від 31.05.20212 року Генерального директора ОСОБА_9 .

Щодо оголошення простою відносно позивача наказом 23.06.2021 року №5400к (т.2 а.с.135) з огляду на виключення зі штатного розпису підприємства посади позивача у зв`язку з виключенням його посади, суд дійшов вірного висновку, що запровадження цього простою стосовно позивача здійснено з порушенням процедури. Суд, досліджуючи зміст цього наказу, встановив, що наказ підписано Т.в.о. заступника генерального директора (авіаційно-транспортної та льотно-випробувальної діяльності) ОСОБА_10 23 червня 2021 року. При цьому, пунктом 1 цього наказу оголошено простій не з вини працівника для ОСОБА_1 у період від 22.06.2021 року до 25.06.2021 року. У пункті 2 цього наказу зазначено, що період від 01.06.2021 року до 18.06.2021 року для ОСОБА_1 вважати простоєм не з вини працівника. Таким чином, відповідачем видано розпорядчий документ щодо оголошено простою стосовно позивача, період якого вже сплинув до видання цього наказу.

Також, матеріали справи не містять доказів доведення до відома позивача цього наказу, як і інших наказів відповідача про оголошення простою.

Будь-яких належних та допустимих доказів наявності підстав запровадження відповідачем персонально по відношенню до позивача простою судом не встановлено, як і не надано суду належних та допустимих доказів доведення до відома позивача інформації про простій, тому суд прийшов до вірного висновку щодо задоволення позовної вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо оголошення стосовно позивача простою від 05 грудня 2020 року по 19 липня 2021 року.

Так як трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним оголошенням простою та компенсації у зв`язку з цим втраченої частини заробітної плати, то є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішити питання поновлення порушеного права та стягнення різниці середнього заробітку та фактично нарахованої частини заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним оголошенням простою по відношенню до позивача, застосовуючи порядок. визначений в ст.235 КЗпП України.

Згідно роз`яснень, наданих в п.10 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Про правомірність задоволення судами вимог про стягнення недоотриманої заробітної плати у разі незаконного оголошення простою дійшов висновків і Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №592/2326/17 (провадження № 61-28606св18).

За ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

За абзацом 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - постанова №100) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Незаконний простій по відношенню до позивача було оголошено в грудні місяці 2020 року.

Отже, розрахунок середнього заробітку суд вважав вірним зробити, виходячи з виплат за грудень 2020 року по липень 2021 року (включно).

При цьому, суд зважав, що відповідно до п. 4 постанови № 100 (в редакції Постанови КМУ № 1213 від 09.12.2020 року, що діяла в спірний період) при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, від 05 грудня 2020 року до 31 грудня 2020 року позивачу нараховано заробітної плати (премія за виконання тематичних планів та простій) на загальну суму 16 693,49 грн. У грудні до 31 грудня 2020 року робочих днів було 18. Отже, з розрахунку середнього заробітку за один день в грудні 2020 року заробіток позивача мав скласти 38992,68 грн. (2166,26х18). Так як за грудень 2020 позивачу було сплачено 16 693,49 грн., з відповідача підлягає стягненню 22299,19 грн. (38992,68-16693,49).

В січні 2021 року позивачу нараховано заробітної плати (простій)-7550 грн.

В січні місяці 2021 року робочих днів 19. Таким чином, з розрахунку середнього заробітку за один день в січні 2021 року заробіток позивача мав скласти 41158,94 грн. (2166,26х19). З огляду на те, що за січень 2021 року позивачу було нараховано та сплачено 7550 грн., з відповідача підлягає стягненню 33608,94 грн. ( 41158,94-7550,00).

В лютому 2021 року позивачу нараховано заробітної плати (простій)-7550 грн.

В лютому місяці 2021 робочих днів 20. Таким чином, з розрахунку середнього заробітку за один день, в лютому 2021 року заробіток позивача мав скласти 43325,20 грн. (2166,26х20). З огляду на те, що за лютий 2021 позивачу було нараховано та сплачено 7550,00 грн., з відповідача підлягає стягненню 35775,20 грн. ( 43325,20-7550,00).

В березні 2021 року позивачу нараховано (простій)-7550,00 грн.

В березні місяці 2021 робочих днів 22. Отже, з розрахунку середнього заробітку за один день у березні 2021 року заробіток позивача мав скласти 47657,72 грн. (2166,26х22). З огляду на те, що за березень 2021 позивачу було нараховано та сплачено 7550,00 грн., з відповідача підлягає стягненню 40107,72 грн. ( 47657,72-7550,00).

У квітні 2021 року позивачу нараховано (простій) на загальну суму 2657,71 грн.

В квітні місяці 2021 робочих днів 22. З 12.04.21 по 16.04.21; з 17.04.21 по 21.04.21 р.; від 22.04.2021 до 30.04.2021 (включно) позивач перебував на лікарняному. Таким чином, робочих днів у позивача в квітні було 7. Таким чином, з розрахунку середнього заробітку за один день, в квітні 2021 року заробіток позивача мав скласти 15163,82 грн. (2166,26х7). З огляду на те, що за квітень 2021 позивачу було нараховано та сплачено 2657,71 грн., з відповідача підлягає стягненню 12506,11 грн. ( 15163,82-2657,71).

В травні 2021 року позивачу нараховано (простій, оклад та винагороду за вислугу років) на загальну суму 8639,86 грн.

В травні місяці 2021 робочих днів 18. Таким чином, з розрахунку середнього заробітку за один день, в травні 2021 року заробіток позивача мав скласти 38992,68 грн. (2166,26х18). З огляду на те, що за травень 2021 позивачу було нараховано та сплачено 8639,86 грн., з відповідача підлягає стягненню 30352,82 грн. ( 33404,04-6852,00).

В червні 2021 року позивачу нараховано (простій) на загальну суму 12458,00грн.

В червні місяці 2021 робочих днів 20.Таким чином, з розрахунку середнього заробітку за один день, в червні 2021 року заробіток позивача мав скласти 43325,20 грн. (2166,26х20). З огляду на те, що за червень 2021 позивачу було нараховано та сплачено 12458,00 грн., з відповідача підлягає стягненню 30867,20 грн. ( 43325,20-12458,00).

Від 01 липня до 19 липня 2021 року (включно) позивачу нараховано (простій) на загальну суму 6795,27 грн.

Від 01 липня до 19 липня 2021 року (включно) робочих днів 13.

Отже, з розрахунку середнього заробітку за один день, від 01 до 17 липня 2021 року (включно) заробіток позивача мав скласти 28161,38 грн. (2166,26х13). З огляду на те, що за червень 2021 ( включно) позивачу було нараховано та сплачено 6795,27 грн., з відповідача підлягає стягненню 21366,11 грн. ( 28161,38-6795,27).

У запереченнях на позовну заяву відповідачем не спростовано періоду, за який позивач просив стягнути суму недоотриманої заробітної плати.

Таким чином, позивачем недоотримано за період незаконного простою 256 883 грн. 29 коп., в тому числі всі податки та обов`язкові збори.

Так як право позивача на отримання заробітної плати було безпідставно порушене відповідачем шляхом незаконного оголошення простою від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року (включно), тому в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного оголошення простою, розрахунок якої має бути здійснено у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку, як різницю між середньою заробітною платою за цей період та фактично нарахованою заробітною платою, в межах заявлених вимог у сумі 256 883 грн. 29 коп.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та норм їх правового регулювання, суд дійшов вірного висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому різницю середньої заробітної плати та виплаченої заробітної плати у період простою за період від 05 грудня 2020 року до 19 липня 2021 року (включно), ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

За п.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності щодо встановлення фактичних обставин справи.

Враховуючи викладене вище, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем надано докази на підтвердження обставин, викладених у позові, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Антонов» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: