Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2023 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Гришка О.Я., за участі секретаря судового засідання Федорини А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Симоненка Т.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Сєрого В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 04.04.2023 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач вказує, що вона, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 11.11.1980. Цей шлюб було розірвано добровільно, у досудовому порядку, на підтвердження чого Оржицьким районним відділом ДРАІДС ГТУЮ у Полтавській області видане свідоцтво про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 28.10.2016 року.

Позивач зазначає, що на момент розлучення вони з чоловіком багато років проживали у спільно придбаному будинку, що був наданий їм як працівникам колгоспу під виплату. Будинкаволодіння знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що орієнтовно, на початку 2010 року вони вирішили, що необхідно завершити приватизацію вказаного будинку, для чого чоловік збирав різноманітні довідки, замовляв технічну документацію на будинок. Як вказує позивач, за попередньою домовленістю будинок по АДРЕСА_1 мав бути зареєстрований на них обох, як спільна сумісна власність, для чого писала відповідну заяву, але завершення процесу приватизації чоловік здійснив самостійно за відсутності позивача. Документи на будинковолодіння ОСОБА_2 позивачу жодного разу не показував, лише повідомив, що будинок вже оформлено на їх двох.

Позивач вказує, що після розірвання шлюбу позивач з відповідачем намагались зберегти нормальне спілкування, жили разом однією сім`єю у спільному помешканні, але стосунки погіршувались, в наслідок чого відповідач залишився проживати в спільному будинку сторін, а позивач переїхала проживати спочатку с. Засулля Лубенського району Полтавської області, а потім в м. Київ. Питання щодо поділу спільного сумісного майна жодною стороною не піднімалось, оскільки єдиним спільним майном був будинок в с. Старий Іржавець.

Позивач зазначає, що відповідач фактично проживає у їхньому спільному помешканні. У неї нещодавно виникли проблеми з роботою та житлом в м. Києві і вона зателефонувала своєму колишньому чоловіку з проханням дати їй ключі від спільного будинку, щоб вона могла переїхати в це помешкання на проживання на правах співвласника. У відповідь на її звернення, що мало місце в кінці 2022 року, колишній чоловік повідомив, що будинок зареєстрований не як спільне майно, а як його особиста власність і він забороняє мені проживати в ньому.

З метою захисту власних прав та законних інтересів позивач звернулась за правовою допомогою до адвоката Симоненка Т.В., який зробивши відповідний запит та отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.02.2023 року № 321883037 щодо спірного об`єкту нерухомості, будинку, що розташований по АДРЕСА_1 . В розділі «Відомості про право власності» згаданого вище витягу зазначено, що реєстрація права власності на будинок завершилась 09.06.2010 року, однак, власником вказаний лише ОСОБА_2 , відомості про позивача як співвласника помешкання в державному реєстрі відсутні.

Позивач вважає, що моментом, коли вона дізналась, що її право на частку у спільному сумісному майні подружжя порушене, стало 03.02.2023.

Позивач зазначає, що їй відомо, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Позивач стверджує, що до кінця 2020 року вони з відповідачем хоч і були розлучені, та фактично проживали як одна сім`я, що підтверджується відповідними відомостями з погосоподарської книги. Всі намагання позивача отримати доступ до помешкання для виготовлення технічної документації та експертної оцінки майна залишились без результату, оскільки відповідач категорично не пускає її у помешкання.

Посилаючись на вищевказані обставини ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області (в складі головуючої судді Грузман Т.В.) від 17.04.2023 було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою суду від 26.06.2023 вказана цивільна справа прийнята до провадження суддею Гришком О.Я.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що, позов є необґрунтованим та безпідставним, відповідач позовні вимоги не визнає. Представник відповідача вказує, що позивач та відповідач проживали у спірному будинковолодінні та вели спільне господарство до вересня 2013 року. У 2014 році ОСОБА_1 була знята з реєстрації в спірному будинку. Представник відповідача зазначає, що з 2013 року у будинковолодінні позивач постійно не проживала, незважаючи на наявність неповнолітнього сина. Представник відповідача вказує, що позивач повністю залишила сина на виховання та утримання відповідача, матеріально своєму неповнолітньому сину не допомагала, аліменти на його утримання не сплачувала. Представник відповідача стверджує, що позивач знала про те, що будинковолодіння зареєстроване у реєстрі прав власності за ОСОБА_2 . Представник відповідача вважає, що відлік моменту коли позивач дізналась, що її право на частку у спільному сумісному майні подружжя порушене з 03.02.2023, на його думку, є хибним, оскільки позивач могла перевірити дану інформацію, звернувшись до КП «Лубенське МБТІ» ще у 2010 році. Представник відповідача вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, представник відповідача у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.11.1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с. 8-11).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 від 28.10.2016 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В облікових картках об`єкта погосподасрського обліку на 2016-2020 роки, на 2011-2015 роки, щодо об`єкта, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , членами домогосподарства зазначені, крім інших, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 17-26).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_2 являється власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 (підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності, САЕ 004077, 09.06.2010, Виконавчий комітет Староіржавецької сільської ради, дата внесення запису 09.06.2010) (а.с. 27-28).

Згідно Свідоцтва про право власності не нерухоме майно від 09.06.2010, власником будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а.с. 64). Аналогічна інформація міститься у Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 09.06.2010 (а.с. 65).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що вона проживає в с. Старий Іржавець Лубенського району Полтавської області приблизно з 2012-2013 року. Спірний будинок розташований приблизно за 100 метрів від будинку, в якому проживає свідок. Свідкові відомо, що в якийсь час неповнолітній син сторін залишився проживати у спірному будинку один, бо позивач і відповідач влаштувалися на роботу в інших населених пунктах. В цей час сином сторін опікувалася його старша сестра, яка на той час вже була повнолітня. Свідок частіше у спірному будинку бачила відповідача, бо він там проживав.

Свідок ОСОБА_5 показав, що добре знає позивача і відповідача. Спочатку, за твердженням свідка, це була звичайна сім`я, але потім почалися конфлікти. Позивач на певному етапі залишила сім`ю, а неповнолітній син залишився жити з відповідачем. Відповідачеві доводилося працювати в іншому населеному пункті. Відповідач робив капітальний ремонт у середині будинку, утеплив будинок ззовні. Позивач, за словами свідка, з`являлася у будинку рідко. Старша донька сторін підтримувала свого неповнолітнього брата, коли сторони працювали в інших населених пунктах.

Свідок ОСОБА_6 показав, що певний час був сільським головою у селі, де проживали позивач та відповідач, і добре знає їх обох. Син сторін ОСОБА_7 був учнем свідка, який працював у школі вчителем. Позивач певний час працювала у шкільній їдальні. Свідкові відомо, що десь у 2013 році в сім`ї стався конфлікт, позивач виїхала за межі села. Відповідач також виїжджав за межі села на заробітки. Виявилося, що неповнолітній на той час син сторін ОСОБА_8 залишився без нагляду батьків, тоді свідок звернувся до повнолітньої доньки сторін ОСОБА_9 з проханням, щоб вона подбала про ОСОБА_8 , на що та погодилася. Свідкові відомо, що відповідач у справі утепляв будинок після того як позивач виїхала на заробітки. ОСОБА_10 це відповідач разом з сином ОСОБА_8 . Свідкові відомо, що у 2010 році відповідач оформив будинок на себе.

Свідок ОСОБА_11 показав, що живе поруч з спірним будинком. Свідок вказав, що йому відомо, що у 2017 році позивач приїхала до спірного будинку, де в той час була сама ОСОБА_12 , дружина сина сторін ОСОБА_8 , і почала вимогти в неї ключі від цього будинку. В результаті цього між позивачем і ОСОБА_12 виник конфлікт.

Свідок ОСОБА_13 показала, що вона є дружиною загиблого сина сторін ОСОБА_14 . В сім`ї ОСОБА_8 вона з 2016 року. Свідок показала, що десь у кінці квітня 2017 року, коли свекор був на роботі, позивач прийшла до спірного будинку, де в той час знаходилася свідок. Позивач зайшла на подвір`я через город, приставила до її обличчя газовий балончик і почала кричати, вимагати ключі від будинку. Через 20-30 хв. приїхав відповідач, після чого позивач зібрала свої речі, викликала таксі і поїхала з села. Ключі від будинку позивачу не дали.

Свідок ОСОБА_15 показав, що працював з позивачкою в охоронному підприємстві в Києві з жовтня 2020 року по 2021 рік. Свідкові відомо, що в цей час позивач додому в с. Старий Іржавець не приїжджала, а лише передавала ним сумки з продуктами.

Свідок ОСОБА_16 показала, що вона проживає на вулиці, на якій розташований спірний будинок, з 2016 року, з цього часу позивач у спірному будинку вже не проживала. Свідкові відомо, що відповідач здійснював ремонт спірного будинку, у цьому йому допомагав син сторін ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_17 показав, що він працював на посаді заступника директора школи в с. Старий Іржавець. Син сторін ОСОБА_8 навчався у цій школі. До 2013-2014 років він бачив позивача на зборах батьків учнів у школі. Після 2013 року свідок не бачив позивача на зборах батьків учнів школи.

Свідок ОСОБА_18 показав, що він добре знає відповідача, знає, що після розлучення позивача і відповідача, відповідач сам виховував спільного з позивачем сина ОСОБА_8 . Свідок разом з відповідачем робити ремонт у спірному будинку. Свідок працював разом з відповідачем і його сином ОСОБА_8 у с. Мусіївка Полтавської області.

Свідок ОСОБА_19 показала, що вона перед виходом на пенсію працювала контролером на місцевому підприємстві, яке надавало населенню послуги з електропостачання, добре знала позивача та відповідача десь з 2005 чи 2006 року. Чоловік свідка певний час працював в охоронному підприємстві в Києві у підрозділі, керівником якого є позивач. Свідкові відомо, що у 2014 році позивач поїхала на заробітки в село Мусіївка Полтавської області. Після цього вона час від часу бачила позивача в селищі Оржиця, зокрема на ринку. Свідкові відомо, що позивач передавала додому сумки з продуктами харчування. Ці сумки позивач передавала через ОСОБА_20 . Свідкові відомо, що позивач була на «вирядинах» сина ОСОБА_8 до армії.

Свідок ОСОБА_21 показала, що вона є донькою позивача і відповідача. Свідкові відомо, що 2014 року її мати поїхала на роботу, при цьому мати забрала свої речі. Батько працював на той час вахтовим методом по 15 діб. В цей час свідок виховувала трьох своїх дітей. В якийсь час до неї зателефонували працівники сільської ради і повідомили, що її неповнолітній брат залишився без нагляду батьків. Після цього вона написала заяву про те, що вона буде доглядати брата в періоди, коли відповідача не буде вдома. Після того як брат ОСОБА_8 почав служити в армії мати вирішила повернутися додому, в результаті цього виникла суперечка. Свідкові відомо, що ремонт у будинку робив її батько, у цьому йому допомагав її брат ОСОБА_8 . Свідок не проживала у спірному будинку з 2000 року.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, житловий будинок по АДРЕСА_1 був набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі і вказане майно на момент його набуття у власність було спільною сумісною власністю сторін. Жоден з учасників справи не надав суду доказів того, що вказане майно було придбане за його особисті кошти.

В той же час відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування до позову ОСОБА_1 наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд приймає до уваги показання свідка ОСОБА_13 , дружини спільного сина сторін ОСОБА_14 , відповідно до яких у кінці квітня 2017 року, коли свекор був на роботі, позивач прийшла до спірного будинку, де в той час знаходилася свідок, почала кричати і вимагати ключі від будинку. Як вбачається зі змісту показань цього свідка в той день позивачу не надали ключі від спірного будинку для безперешкодного користування ним, позивачу лише дозволили забрати з будинку свої речі, які ще залишалися на той момент в будинку, після чого позивач викликала таксі і поїхала з села. Вказані покази узгоджуються і з показами іншого свідка ОСОБА_11 . Отже, в цей день позивачу було відмовлено в безперешкодному користуванні будинком, який, як вважала позивач, належав сторонам на праві спільної власності. В цей час позивач, отримавши відмову відповідача у праві вільного користування спірним майном, очевидно, мала б вжити заходів для захисту, як вона вважала, її порушеного права на користування спільним майном, принаймні, вжити заходів для встановлення інформації про те, яким чином зареєстроване право власності на спірне майно. Оскільки точної дати вказаної події суду встановити не вдалося (вдалося лише встновити, що це трапилося у кінці квітня 2017), суд приходить до висновку, що відраховувати початок перебігу строку позовної давності у цьому випадку необхідно з останнього дня квітня 2017 року, а саме, з 30.04.2017.

Посилання позивача на відсутність у неї інформації щодо оформлення права власності на спірний житловий будинок за відповідачем без зазначення обставин, які об`єктивно перешкоджали йому отримати таку інформацію, не дають підстав для висновку про пропуск позивачем позовної давності з поважних причин.

Отже, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском нею строку позовної давності при зверненні до суду з позовом про захист її порушених прав. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження № 61-2361св20).

Інші доводи учасників справи, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Також слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Заїченко проти України»).

Судом досліджено ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Сєрим В.В., угодк на представництво інтересів у цивільній справі від 18.05.2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Сєрим В.В., клопотання представника відповідача адвоката Сєрого В.В. про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу від 02.11.2023 року, довідку-розрахунок судових витрат відповідачем ОСОБА_2 від 02.11.2023 року, копії фіскальних чеків про сплату послуг поштового зв`язку, реквізити рахунку отримувача ОСОБА_22 , квитанції до платіжних інструкцій про внесення виручки за надання адвокатських послуг ОСОБА_2 адвокатом Сєрим В.В. на суму 30000 грн., квитанції про сплату ОСОБА_2 транспортниз виплат на суму 3750 грн. від 25.10.2023, та квитанція про сплату ОСОБА_2 послуг за надання правничої допомоги в сумі 2500 грн. від 02.22.2023. Зміст вказаних документів не суперечить вимогам законодавства до їх оформлення.

З урахуванням вищевикладеного, обсягу наданої правової допомоги, розрахунку цієї правової допомоги, зважаючи на характер даної категорії справи, загальний обсяг наданих адвокатом правничих послуг за відповідний період, компенсації підлягають кошти в сумі 21250грн., що відповідатиме об`єктивному та співмірному обсягу наданої правової допомоги стороні відповідача, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст. 368 ЦК України, ст. 61, 63, 69, 70, 72 СК України, ст. 12, 13, 81, 142, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21250 (двадцять одна тисяча двісті п`ятдесят) гривень.

За ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 10.11.2023.

Суддя