Провадження № 2/947/4760/23
УХВАЛА

06.10.2023 року

Суддя Київського районного суду міста Одеса Луняченко В.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позову до суду,-

ВСТАНОВИВ:

04.10.23 року адвокат М.О. Воронюк, діючи в інтересах ОСОБА_1 , як представник звернувся до Київського районного суду м. Одеси із заявою «про забезпечення позову», до подання позовної заяви згідно до якої, просить вжити заходи забезпечення позову до його подання до набрання законної сили рішенням у справі у вигляді арешту нерухомого майна, а саме: частини незавершеної о будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А» загальною площею 491.8 кв.м житловою площею 108,0 кв.м розташованого за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 000), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 45421401); 1/4 частини незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А» загальною площею 491,8 кв.м житловою площею 108,0 кв.м розташованого за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 000), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 44908370); частини незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А» загальною площею 491,8 кв.м житловою площею 108,0 кв.м розташованого за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 000), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 43574996); 1/4 частину незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку літ. «А» загальною площею 491,8 кв.м житловою площею 108,0 кв.м розташованого за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 000), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 34933953); 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий №:27:011:0147), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 101), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 45421516); 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий №:27:011:0147), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 101), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 44908065); частини земельної ділянки (кадастровий №:27:011:0147), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 101), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 43575143); частини Земельної ділянки (кадастровий №:27:011:0147), яка розташована за адресою АДРЕСА_1 (Номер об`єкту нерухомого майна: 101), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 (номер відомостей про речове право: 21539675), а також у вигляді заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії спрямовані на реконструкцію / ремонт / переобладнання тощо, будинку, за адресою АДРЕСА_1 .

Дана заява мотивована тим, що 18.06.2015 року Апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення у справі №1512/3763/2012, відповідно до якого:

Визнано за громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 за кожним, з правом здачі будинку в експлуатацію та отримання документів, які посвідчують право власності на нерухоме майно;

Витребувано від ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 по 1/4 частині будинку.

З вказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 успадкували право за померлим ОСОБА_6 на отримання правовстановлюючих документів на недобудований ОСОБА_6 будинок та земельну ділянку.

На підставі вказаного судового рішення, ОСОБА_1 було повністю позбавлено прав на вказаний житловий будинок, та перереєстрованого право власності на нього за ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , та ОСОБА_7 .

Станом на сьогодні, відповідно до даних з реєстру речових прав на нерухоме мано, єдиним власником будинку є ОСОБА_2 . Однак дані особи мали б успадкувати незавершене будівництво, в той час як ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком власними силами та коштами здійснили добудову, практично ввели будинок в експлуатацію, підключили відповідні комунікації.

Поряд із цим, позбавившись прав на будинок, а отже й можливості повернення собі здійснених поліпшень, ОСОБА_1 , на підставі ч.4 ст. 390 ЦК України, має право вимагати від ОСОБА_2 , як діючого власника та користувача будинку, відшкодування сум, на які збільшилась вартість будинку за період з 2003 року по 2020 рік, у зв`язку із неможливістю відокремлення поліпшень. При цьому, мова йде за період з 2003 року оскільки ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_8 вже добудований будинок за суму, яка є вочевидь більшою аніж незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок, та саме по 2020 рік, адже саме в цьому році ОСОБА_1 було фактично виселено з будинку на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року по справі №520/11429/17, яке залишено в силі Постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року та Постановою КЦС ВС від 19.12.2019 року.

Відповідно до висновку експертного оціночно-будівельного дослідження №20703/23349/23350 від 25.10.2018 року, станом на вказану дату, експертом зроблено висновок, що вартість поліпшень в будинку за адресою АДРЕСА_1 , які були зроблені у період з квітня 2005 року по серпень 2018 року складає 25 773 994 грн., що 69/100 частин від вартості всього домоволодіння.

На сьогоднішній день, орієнтована сума на яку збільшилась вартість будинку, за рахунок витрачених ОСОБА_1 коштів становить 25 773 994 грн. Вказана сума є досить великою, та її незначне коливання (за наслідком експертизи) не суттєво вплине на її розмір.

Так, на сьогоднішній день існує реальний та об`єктивний ризик того, що ухвалене рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 такої великої суми коштів, може бути не виконане взагалі, або можуть виникнути значні труднощі у його виконанні, як то наприклад примусове стягнення з ОСОБА_2 коштів на протязі десятків років.

Водночас, з метою забезпечення належного примусового виконання рішення суду у разі задоволення позову ОСОБА_1 , майно, власником якого є ОСОБА_2 може бути реалізовано в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення з останнього коштів.

Дійсне стало підставою для звернення до суду з вимогою про застосування судом заходів забезпечення позову до подачі позову.

Що застосування судом заходів зустрічного забезпечення заявник зазначив, що підстав для їх застосування не має.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення.

За наслідками розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суддя відповідно до частин 9-10 ст.153ЦПК України може постановити ухвалу про повернення заяви заявникові, а також про вжиття заходів забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову, вказані ухвали підлягають оскарженню відповідно до статті 353 ЦПК України.

У відповідності до ч.ч.1-7 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:1)причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; 2)вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3)інші відомості, потрібні для забезпечення позову. 4)захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6)пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як роз`яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" №9 від 22 грудня 2006 року, при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогам.

Отже, при вирішенні питання щодо наявності або відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову судом, між іншим, підлягають встановленню: наявність або відсутність спору, наявність або відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогам, співмірність заявлених позовних вимог до майна, яким заявник просив забезпечити позов.

У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України одними із видів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії. При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги до заяви про забезпечення позову визначені в ч. 1 ст. 151 ЦПК України. Вона повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

У таких спорах має досліджуватися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

В даному випадку, судом встановлено, що є рішення Апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року №1512/3763/2012, яке набрало законної сили, а наявність арешту на зазначене заявником майно фактично, чинитиме перешкоди у виконанні рішення Апеляційного суду, яке в силу статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд враховує, що саме лише посилання сторони позивача у заяві на потенційну можливість відчуження майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі ст. 81 ЦПК, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Обґрунтовуючи доцільність вжиття заходів забезпечення позову позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову утруднить в майбутньому можливе рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами прямий намір відповідача відчужити майно.

Відповідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відтак, підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відсутні і у забезпеченні позову має бути відмовлено.

З урахуванням викладеного, дослідивши матеріали справи, зміст викладених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 150-154 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позову до суду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня її підписання.

Суддя Луняченко В. О.