КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/17434/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10837/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Котляр К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року, постановлену під головуванням судді Юзькової О.Л., по справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 про надання інформації в порядку ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив зобов`язати відповідачів виконати приписи ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та надати інформацію про все належне відповідачам майно (активи), накладені на таке майно (активи) обтяження, а також про зобов`язання (т. 1 а.с. 1-11).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року у відкриті провадження у справі за вказаним позовом відмовлено (т. 1 а.с. 135-137).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 26 травня 2023 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Іващенко В.О. подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 165-171).

Апеляційну скаргу мотивував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому є незаконною та необґрунтованою. Звертав увагу на те, що суд першої інстанції неправильно тлумачить положення ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 20 ГПК України. Також не може бути застосована у цій справі позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 19 червня 2021 року у справі № 757/75149/17-ц, на яку послався суд першої інстанції, оскільки стосується іншого предмету позову. Вказував, що предметом позову у даній справі є не відшкодування завданих збитків, а зобов`язання надати інформацію про все належне відповідачам майно, обтяження на майно та зобов`язання в порядку ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому справа віднесена до юрисдикції місцевих загальних судів за правилами цивільного судочинства. При цьому, посилався на правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/75148/17-ц, від 11 вересня 2019 року № 757/75153/17-ц.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Іващенко В.О. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Відповідачка ОСОБА_16 була сповіщена отримання судового повідомлення про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового повідомлення. Відповідач ОСОБА_10 про розгляд справи судом була сповіщена під розписку. Повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 повернулося із відміткою працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ним адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування, знаходження) від вказаних осіб до суду не надходили. Крім того, особи, які беруть участь у справі були сповіщені розміщенням повідомлення на офіційному веб-сайті Судової влади України із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 192-229, 243-250 т. 2 а.с. 1).

При цьому, суд апеляційної інстанції забезпечив реалізацію права сторін взяти участь в розгляді справи апеляційним судом та за клопотанням відповідачки ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, призначеної на 21 вересня 2023 року, продовжив перерву в судовому засіданні до 12 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 231-236, 241-242).

Відповідач ОСОБА_7 заявив клопотання про зупинення апеляційного провадження у цій справі до припинення перебування його у складі ЗС України (т. 1а.с. 237).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Визначення належності справи суду певної юрисдикції здійснюється за правилами, чинними на час звернення з позовом до суду, якщо інше не передбачено законодавством.

Статтею 1 та частиною 1 ст. 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 3 ст. 4 ГПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст. 20 ГПК України.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 ГК України, відповідно до частин 1-3 якої як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Натомість за змістом ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже для визначення юрисдикції цього спору слід керуватися критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, якими є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 915/1674/15.

Таким чином при визначенні юрисдикції спору слід враховувати не тільки суб`єктний склад правовідносин, а й предмет спору і характер спірних матеріальних правовідносин.

Встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідачів виконати приписи ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та надати інформацію про все належне відповідачам майно (активи), накладені на таке майно (активи) обтяження, а також про зобов`язання.

При цьому, позивач зазначив, що відповідачі є посадовими особами - керівниками АТ «КБ «ЗЕМЕЛЬНИЙ КАПІТАЛ» (надалі - Банк) у відповідності до ст. 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема: ОСОБА_1 (Відповідач - 1) заступник Голови Правління Банку (член Правління); ОСОБА_2 (Відповідач - 2) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_3 (Відповідач - 3) головний бухгалтер Банку; ОСОБА_20 (Відповідач - 4) член Правління Банку; ОСОБА_5 (Відповідач - 5) Голова Наглядової ради Банку; ОСОБА_6 (Відповідач - 6) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_7 (Відповідач - 7) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_8 (Відповідач - 8) член Правління Банку; ОСОБА_9 (Відповідач - 9) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_10 (Відповідач - 10) заступник Голови Правління Банку; ОСОБА_19 (Відповідач - 11) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_12 (Відповідач - 12) член Правління Банку; ОСОБА_13 (Відповідач - 13) член Правління Банку; ОСОБА_14 (Відповідач - 14) член Правління Банку; ОСОБА_15 (Відповідач - 15) член Наглядової ради Банку; ОСОБА_16 (Відповідач - 16) член Правління Банку; ОСОБА_17 (Відповідач - 17) згідно відомостей НБ України є власником істотної участі Банку; ОСОБА_18 (Відповідач - 18) виконуючий обов`язки Голови Правління та Голова Правління Банку (т. 1 а.с. 1-11).

В суді апеляційної інстанції представник позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Іващенко В.О. пояснив, що позивач на час ліквідації АТ «КБ «ЗЕМЕЛЬНИЙ КАПІТАЛ» здійснює управління та розпорядження майном вказаного Банку, вимагає від відповідачів, які є посадовими особами - керівниками АТ «КБ «ЗЕМЕЛЬНИЙ КАПІТАЛ» розкриття вказаної інформації, надання якої передбачено Законом, в подальшому, після отримання вказаної інформації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визначить необхідність і підставність звернення до вищевказаних відповідачів до суду з позовом про відшкодування шкоди, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 1 а.с. 241-242).

З матеріалів справи вбачається, що Правлінням НБУ 11 серпня 2021 року прийнято рішення № 400-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «Комерційний банк «Земельний капітал» до категорії неплатоспроможних».

Процедуру ліквідації фінансової установи розпочато 09 вересня 2021 року строком на три роки з 10 вересня 2021 року до 09 вересня 2024 року.

У порядку ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачем було направлено відповідачам письмові вимоги про надання інформації про майно (активи) та зобов`язання, проте, такої інформації відповідачі не надали.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів.

Згідно з ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

За змістом ч. 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» керівники, власники істотної участі та кінцеві бенефіціарні власники неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність", визначені відповідно до закону, під час тимчасової адміністрації або ліквідації зобов`язані надати Фонду у порядку, встановленому Фондом, інформацію про все належне їм майно (активи) та зобов`язання.

У разі ненадання інформації особами, визначеними в абзаці першому цієї частини, Фонд звертається з такими вимогами до суду. Вимоги Фонду про надання інформації про все майно (активи) та зобов`язання забезпечуються накладенням арешту на все рухоме та нерухоме майно осіб, до яких вони заявлені, та/або забороною вчиняти певні дії у порядку забезпечення позову. Заходи забезпечення позову діють до моменту добровільного виконання вимог Фонду або виконання рішення суду про надання інформації про все майно (активи) та зобов`язання у встановленому законодавством порядку.

Фонд має право звернутися до суду з вимогами зобов`язати інших осіб, визначених частиною п`ятою цієї статті, крім тих, що визначені абзацом першим цієї частини, розкрити інформацію про все майно (активи) та зобов`язання.

Особи, зазначені у частині п`ятій цієї статті, у разі, якщо шкоду (збитки) було завдано внаслідок спільного прийняття рішення, вчинення спільної дії чи бездіяльності, несуть солідарну відповідальність.

У разі невиконання вимог про відшкодування шкоди (збитків) особами, визначеними у частині п`ятій цієї статті, Фонд звертається до суду про відшкодування шкоди (збитків). Вимоги Фонду про відшкодування шкоди (збитків) можуть забезпечуватися накладенням арешту на рухоме та нерухоме майно осіб, до яких вони заявлені, та/або шляхом застосування інших заходів забезпечення у порядку забезпечення позову.

Виходячи з аналізу зазначених положень Закону можна зробити висновок, що для забезпечення виконуваності судового рішення про стягнення збитків з пов`язаних з банком осіб передбачено, зокрема, обов`язок пов`язаних осіб під час процедури тимчасової адміністрації чи ліквідації надати Фонду інформацію про все належне майно (активи) та зобов`язання, можливість накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідачів.

Колегія суддів виходить з того, що вимоги Фонду про надання інформації про все належне майно (активи) та зобов`язання керівників, власників істотної участі та кінцевих бенефіціарних власників неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, є частиною процедури відшкодування шкоди (збитків) з пов`язаних з банком осіб, передбаченої ч. 5, 6 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.

Відповідно до ч. 6 ст. 53 ГПК України Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 757/75148/17-ц (провадження №14-4-4цс18) зробила висновок, що оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на час ліквідації банку здійснює управління та розпорядження його майном, що за своєю суттю властиво для власника юридичної особи, спір між Фондом і посадовими особами банку про відшкодування заподіяної третій особі шкоди має розглядатись за правилами господарського судочинства.

При цьому, на думку колегії суддів, збір необхідних доказів (щодо наявності у відповідачів рухомого та нерухомого майна і накладення на таке майно арешту в порядку забезпечення позову) на обґрунтування позовних вимог про відшкодування шкоди, які мають розглядатись за правилами господарського судочинства, не може здійснюватись в рамках цивільної справи із вжиттям заходів забезпечення позову накладення арешту на таке майно, як про це просив позивач у цій справі, яка переглядається апеляційним судом (т. 1 а.с. 1-11).

З огляду на вказане, суд першої інстанції правильно застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19 червня 2021 року у справі № 757/75149/17-ц, що позов Фонду до відповідачів як пов`язаних у розумінні статті 52 Закону № 2121-III з ПAT «Брокбізнесбанк» осіб за своїм суб`єктним складом (справа у спорі між юридичною особою та її посадовими особами, повноваження яких припинені у зв`язку із розпочатою процедурою ліквідації банку) відноситься до юрисдикції господарських судів.

Отже, обґрунтованим є висновок суду, що позов Фонду до відповідачів, як пов`язаних з банком осіб у розумінні ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» про надання інформації про майно, як підстава для забезпечення виконуваності можливого судового рішення про стягнення збитків, відноситься до юрисдикції господарських судів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи відповідача ОСОБА_7 про необхідність зупинення апеляційного провадження у цій справі до припинення перебування його у складі ЗС України (т. 1 а.с. 237-240).

Так, на обґрунтування вказаної заяви ОСОБА_7 надав довідку про те, що він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 в Чернігівській області (т. 1 а.с. 238-240).

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Іващенко В.О. заперечував проти зупинення провадження, зазначивши, що перегляд законності ухвали районного суду не є підставою для зупинення провадження. яке районним судом не було відкрито, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 2-3).

Разом із тим, даючи оцінку наданої заявником ОСОБА_7 довідці військової частини НОМЕР_1 від 22 липня 2023 року № 5998, де вказано, що ОСОБА_7 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , апеляційний суд врахував, що на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, якщо сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, а надана довідка не містить відомостей про те, що ОСОБА_7 виконує бойові завдання у зоні бойових дій, не перебуває у зоні постійної дислокації, а знаходиться у зоні бойових дій. Отже, вказана довідка форми № 5 не є доказом, який підтверджує наявність підстав для зупинення провадження у справі, що передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Подібний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суд від 09 листопада 2022 року у справі № 753/19628/17 (провадження № 61-9218св22) та в постанові від 6 серпня 2023 року усправі № 357/3844/20 (провадження № 61-10045св22).

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17, провадження № 61-3429зпв18).

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 жовтня 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова