УХВАЛА

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 522/19273/14

провадження № 61-5974св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 ,

треті особи: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, Державна реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції в Одеській області,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_5 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року в складі судді Бойчука А. Ю. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року в складі колегії суддів Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнень остаточно просив:

визнати за ним у порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений 16 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно;

витребувати вказану квартиру від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, у якому просила визнати нікчемним заповіт ОСОБА_6 , складений 04 липня 2013 року на користь ОСОБА_1 , та визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року:

в задоволенні первісного позову відмовлено;

зустрічний позов задоволено;

встановлено нікчемність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г. В., від 04 липня 2013 року;

визнано ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_2 правомірно та на законних підставах (за спадковим договором) набула право власності на спірну квартиру, в зв`язку з чим могла відчужити її ОСОБА_3 . Суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що він є власником квартири на підставі заповіту від 04 липня 2013 року, адже ще до складання заповіту ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_2 спадковий договір, за умовами якого квартира АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 переходить у власність ОСОБА_2 . При цьому суд урахував, що за змістом статті 1307 Цивільного кодексу України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним, а майно, яке є предметом спадкового договору, не включається до складу спадщини і не може бути успадковане за заповітом.

Суд також звернув увагу на те, що позивач обрав спосіб захисту з використанням правового механізму, встановленого статтями 387, 388 ЦК України, відповідно до яких право витребування майна із чужого незаконного володіння належить лише власнику цього майна. Втім, за висновком суду ОСОБА_1 не є і ніколи не був власником квартири, тому не є суб`єктом пред`явлення віндикаційного позову. Суд указав, що одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено частково:

рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року скасовано;

ухвалено нове рішення, яким первісний позов задоволено частково;

визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 16 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер 16532069 від 16 жовтня 2014 року, номер запису про право власності 7358788;

у задоволенні позовної вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння відмовлено;

у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У своїй постанові колегія суддів погодилася з висновком місцевого суду про те, що за змістом статті 1307 Цивільного кодексу України заповіт, який відчужувач склав щодо майна, вказаного у спадковому договорі, є нікчемним, а майно, яке є предметом спадкового договору, не включається до складу спадщини і не може бути успадковане за заповітом.

Разом із тим, апеляційний суд установив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, розірвано спадковий договір від 22 травня 2013 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Наслідком розірвання спадкового договору в цьому випадку є припинення права власності на майно у набувача та його включення до складу спадщини.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , а тому після розірвання спадкового договору набув право на успадкування спірної квартири в порядку спадкування за законом на загальних підставах. Суд апеляційної інстанції вважав, що спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Тому за висновком колегії суддів речове право ОСОБА_1 підлягає захисту судом як таке, що виникло в позивача за наслідком прийняття спадщини з дня її відкриття, але не зареєстровано з формальних підстав, що позбавляє його належним чином реалізувати свої правомочності власника. Оскільки ОСОБА_2 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі розірваного в подальшому за рішенням суду спадкового договору, тобто поза волею спадкодавиці, апеляційний суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 16 грудня 2013 року є також недійсним. Вимога про скасування державної реєстрації спірної квартири за висновком суду теж підлягає задоволенню з огляду на її похідний характер від вимоги про визнання правочину недійсним.

Разом із тим суд зазначив, що позовна вимога про витребування квартири з незаконного володіння відповідачів задоволенню не підлягає, оскільки з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів майна 28 листопада 2017 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А. В. на підставі договору купівлі-продажу №363 від 28 листопада 2017 року зареєстрував право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 .

Тобто, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції спірне нерухоме майно знаходилося у власності особи, яка не є учасником справи та до якої не пред`явлені позовні вимоги. При цьому витребування нерухомого майна у відповідачів як у осіб, які не є його володільцями, за висновком апеляційного суду є неможливим.

Щодо зустрічного позову, то апеляційний суд зазначив, що висновок місцевого суду про необхідність його задоволення не відповідає положенням частини другої статті 215 ЦПК України, за змістом якої визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Вимога ж про визнання ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири не може розглядатися як самостійна, оскільки за своїм змістом є складовою частиною юридичного складу та обставиною, яка підлягає встановленню при вирішенні віндикаційного позову «неволодіючого власника» до «володіючого невласника», який в межах цього провадження не розглядався через непритягнення останнього зареєстрованого володільця спірного майна до участі в розгляді справи.

Аргументи учасників справи

У липні 2022 року ОСОБА_5 , яка не брала участі в розгляді справи, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просила їх скасувати в частині задоволених позовних вимог, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що 28 листопада 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_8 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Оскільки квартира придбана ОСОБА_8 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 , то на переконання заявниці вона належить їй та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності. Зазначає, що судами в цій справі вирішено спір, зокрема, щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, належними відповідачами за яким мають бути особи, за якими проведено таку державну реєстрацію. Оскільки на момент ухвалення оскаржених судових рішень у відповідних державних реєстрах містився запис про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 , вважає, що судом апеляційної інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_5 як співвласниці квартири.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Відзив мотивував тим, що в провадженні судів перебуває цивільна справа №522/23609/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, в межах якої ОСОБА_5 залучена до участі в справі як третя особа, у зв`язку з чим може захищати свої права саме в межах справи №522/23609/20. Вказує, що до участі в справі №522/23609/20 ОСОБА_5 була залучена ще в червні 2021 року, в зв`язку з чим була обізнана й про наявність судового рішення в справі, яка переглядається, проте зловжила наданими їй процесуальними правами та ввела суд в оману, зазначивши, що про існування оскаржених судових рішень їй стало відомо лише в червні 2022 року.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

При перегляді в касаційному порядку судових рішень суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 20 липня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху.

На виконання вимог указаної ухвали ОСОБА_5 надала суду квитанцію про сплату судового збору, чим усунула недоліки касаційної скарги в повному обсязі.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2022 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження в справі та витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі від 09 серпня 2022 року Верховний Суд указав, що: «у касаційній скарзі ОСОБА_5 просить суд скасувати оскаржені судові рішення та, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження, зазначає, що суди при вирішенні справи не застосували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 817/1048/16, від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16, від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17, від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц».

У липні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 травня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали спадковий договір, відповідно до якого набувач зобов`язалася виконувати передбачені у договорі розпорядження відчужувача. Після смерті відчужувача набувач набуває право власності на майно, що є особистою приватною власністю відчужувача, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 12 цього договору у разі невиконання набувачем своїх зобов`язань договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача.

04 липня 2013 року ОСОБА_6 склала заповіт, за змістом якого все своє майно заповіла ОСОБА_1

21 серпня 2013 року ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про розірвання спадкового договору внаслідок неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

20 листопада 2013 року проведено державна реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 на підставі спадкового договору від 22 травня 2013 року.

16 грудня 2013 року ОСОБА_3 придбала в ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 та в подальшому подарувала її своїй доньці ОСОБА_4 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_6 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , задоволено та розірвано спадковий договір від 22 травня 2013 року.

Апеляційний суд установив, що 28 листопада 2017 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А. В. на підставі договору купівлі-продажу №363 від 28 листопада 2017 року зареєстрував право власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 .

Позиція Верховного Суду

Щодо оскарження рішення суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Проте, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в апеляційному порядку не переглядалось, то касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вказане судове рішення підлягає закриттю.

Щодо оскарження постанови апеляційного суду

Норми цивільного процесуального права визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, яке оскаржується не залученою до участі в справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19).

Саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення (див. ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У справі, що переглядається:

спір виник щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 в зв`язку зі смертю в 2013 році її первісного власника ОСОБА_6 . Зокрема, ОСОБА_1 претендував на квартиру в порядку спадкування, в той час як ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру на підставі спадкового договору, який спадкодавиця за життя оспорила в судовому порядку;

ОСОБА_5 не є учасником спірних спадкових правовідносин, а порушення своїх прав обґрунтовує набуттям права спільної сумісної власності на спірну квартиру в листопаді 2017 року, тобто через 3 роки після виникнення спору в цій справі;

постановою апеляційного суду констатовано наявність у ОСОБА_1 права на спадкування за законом квартири АДРЕСА_1 , а також визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 16 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , учасниками якого ОСОБА_5 або її чоловік не є. Крім того, скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру;

правовстановлюючі документи, на підставі яких ОСОБА_8 набув право власності на квартиру (зокрема, договір купівлі-продажу №363 від 28 листопада 2017 року), а також державна реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_8 в справі, яка переглядається, не оспорювалися;

у задоволенні позовної вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння апеляційний суд відмовив саме з тих підстав, що останні власники квартири до участі в справі як відповідачі не залучені;

з урахуванням обставин, якими ОСОБА_5 обґрунтовує порушення своїх прав оскарженими судовими рішеннями, заявниця не позбавлена можливості захищати свої права як співвласника квартири та доводити добросовісність її набуття саме в межах справи №522/23609/20 за належною позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, в межах якої ОСОБА_5 залучена до участі в справі як третя особа;

натомість аналіз змісту оскарженої постанови апеляційного суду з урахуванням предмета спору та задоволених судом позовних вимог свідчить, що в цій справі апеляційний суд не вирішував питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_5 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року не переглядалося в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , а постановою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_5 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук