Справа № 0907/2-272/2011
Провадження № 2/344/106/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Устинської Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним кредитного договору, недійсним договору іпотеки квартири

В С Т А Н О В И В:

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивував тим, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 11.07.2007 року було укладено кредитний договір № IFIWG100000239, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 35 875,00 доларів США, 00 центів, на термін до 11.07.2032 року, а відповідач у свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, унаслідок чого станом на 17.04.2009 року виникла заборгованість у розмірі 28 939,84 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 27 859,40 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 945,89 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 113,16 доларів США; пеня у розмірі 21,39 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.07.2007 року було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого відповідачка передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 29,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. У зв`язку із невиконанням боржником умов кредитного договору, позивач вважає за доцільне реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFIWG100000239 від 11.07.2007 року, в розмірі 28 939,84 доларів США, звернути стягнення на квартиру загальною площею 29,70 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу; Виселити відповідача, який зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнути судові витрати.

10.12.2009 року ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним кредитного договору, недійсним договору іпотеки квартири, який мотивований тим, що 11.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № IFIWG 100000239 на суму 28000 доларів США для купівлі квартири та 7875,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору. Готівкою за цим договором їй було видано суму 28 000 доларів США, а інша сума залишилась на рахунках банку, оскільки її використання допускалось за умови не сплати нею страхових платежів. Тому не вірно зазначено про розмір виданої їй суми за цим договором.

Так п.7.3 договору передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника за Даним договором виступає іпотека квартири загальною площею 29,7 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 . Однак, вона на момент підписання кредитного договору не була власником цієї квартири взагалі, а мала тільки намір її придбати. Дана квартира нею придбана тільки 16.07.2007 року, що стверджується договором купівлі-продажу квартири. Тобто, при укладенні кредитного договору №IFIWG 100000239 від 11.07.2007 року в п.7.3 були внесені відомості, що не відповідали дійсності та законодавству, а відповідно для сторін були неприйнятними. При підписанні вищеназваної кредитної угоди, яка чинності набрала з моменту її підписання ОСОБА_2 не був присутній. У нього повинна відбиратись згода на передачу в іпотеку квартири про яку йдеться, чого не могло відбуватись в часі, адже ні вона, ні чоловік її власниками станом на 11.07.2007 року не були. Заява , що відібрана в нього в подальшому 16.07.2007 року про згоду на придбання квартири дружиною і передачу її в іпотеку редагована нотаріусом, хоча кредитного договору чоловік не бачив взагалі і на яких умовах таке майно є іпотечним йому було невідомо. При укладенні кредитного договору № IFIWG 100000239 від 11.07.2007 року були внесені і інші відомості, які не відповідали дійсності. Зокрема щодо страхування належного нібито її іпотечного майна саме станом на 11.07.2007 року. Це була вимога банку, оскільки за інших умов кредит відмовлялись надавати. Дане також вказує на недосягнення сторонами істотних умов в момент підписання цієї угоди. Договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 від 16.07.2007 року підлягає визнанню недійсним. Як вбачається з тексту договору його прийнято на виконання зобов`язань кредитного договору №IFIWG 100000239 від 11.07.2007 року. В який спосіб і коли було завірено договір іпотеки їй невідомо. Вимога відповідача про звернення стягнення на майно - квартиру є безпідставною. З позовної заяви вбачається, що її боргове зобов?язання за кредитним договором № IFIWG 100000239 складає 28939 ,84 доларів США. При цьому не зауважено чи за наслідками звернення стягнення на майно позивач вважає припиненими договірні стосунки, адже в такий спосіб і такою сумою відображено погашення боргових зобов?язань за весь період дії договору. 07.08.2009 року на її вимогу банком видано довідку про стан її заборгованості. Як вбачається з довідки сума заборгованості по представленому позивачем розрахунку і по довідці є різною. З розрахунку не зрозуміло як обчислювалась пеня і з якої суми заборгованості. З представленого розрахунку не вбачається, яка застосовувалась відсоткова ставка за кредитним договором. 10.03.2008 року позивач направив їй листа та повідомив, що з 25.11.2008 року відсоткова ставка за кредитом №IFIWG 100000239 складатиме 14,04 %. Листом від 31.12.2008 року позивач повідомив знову, що з 02.03.2009 року відсоткова ставка за названим кредитом вже обчислюється з рівня 15,47 %. На підставі наведеного, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним п. 7.3 кредитного договору № IFIWG 100000239, що укладений 11.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та нею щодо забезпечення виконання зобов?язань за договором іпотекою квартири АДРЕСА_2 . Визнати недійсним договір іпотеки квартири від 16.07.2007 року , що укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та нею, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Басай Л.І, реєстр нотаріальної дії №3770 (а.с.33-37, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.12.2009 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» (а.с.67, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.11.2015 року по справі призначено почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено (а.с.104, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.02.2016 року відновлено провадження у справі (а.с.114, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.02.2016 року зупинено провадження у справі (а.с.120, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05.05.2016 року відновлено провадження у справі (а.с.123, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.05.2016 року зупинено провадження у справі (а.с.129, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.09.2016 року поновлено провадження у справі (а.с.154, т.2).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.12.2018 року по справі призначено судово-економічну експертизу. Провадження у справі зупинено (а.с.22-26, т.3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 18.06.2019 року поновлено провадження у справі (а.с.37, т.3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.12.2019 року по справі призначено судово-економічну експертизу. Провадження у справі зупинено (а.с.244-245, т.3).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.05.2020 року поновлено провадження у справі (а.с.9, т.4).

Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задоволити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити.

Представник відповідача, відповідач ОСОБА_1 за первісним позовом, позивач за зустрічним в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог АТ ПриватБанк заперечили, просили відмовити. Зутрічний позов підтримали, та просили визнати частково недійcним кредитний договір та договір іпотеки квартири.

Відповідач за зустрічним позовом в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне.

11.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IFIWG 100000239, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 11.07.2007 року по 11.07.2032 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 28 000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 7 875,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання та щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. Даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 Договору. (а.с.6-7, т.1).

16.07.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено Договір іпотеки. (а.с. 8-10 т. 1).

Згідно п. 33.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,70 кв.м., житловою площею 22,1 кв.м.,який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л.І. 16.07.2007 року за №3755, зареєстрованого у Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації в книзі №61, номер запису 4661. Реєстраційний номер 15764418.

Як вказує позивач, в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 28 939,84 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 27 859,40 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 945,89 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 113,16 доларів США; пеня у розмірі 21,39 доларів США. (а.с.5, т.1).

У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору в частині повернення позичальником кредитних коштів, позивач ставить питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та виcелення відповідача ОСОБА_1 з квартири, яка є предметом іпотеки.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За умовами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку», чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четвертастатті 631 ЦК України).

Згідно ордеру розпорядження №1 про видачу кредиту, ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти в розмірі 28 000 доларів США. (а.с. 92, 87 т. 1).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 11.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №IFIWG 200000239, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 11.07.2007 року по 11.07.2032 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 7 000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11. Даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.6.2 Договору. (а.с.84-86, т.1).

Згідно ордеру розпорядження №1 про видачу кредиту, ОСОБА_1 були перераховані кредитні кошти в розмірі 7 000 доларів США. (а.с. 88, 87 т. 1).

Відповідно до висновку експерта №1.1.-164/16 від 15.08.2016 року підписи від імені ОСОБА_1 . В графі Позичальник на третьому аркуші кредитного договору №IFIWG 200000239 від 11.07.2007 року виконані не ОСОБА_1 а іншою особою (а.с.142-152, т.2).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

При цьому, у пункті 27 договору іпотеки сторони досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, а також продаж предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі.

Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем (за первісним позовом) суду не подано. Отже, позивач (за первісним позовом) не обґрунтував порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а тому відсутні підстави для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 1027/2750/12.

Крім того, оскільки позовні вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі вимоги також не підлягають задоволенню щодо відповідача ОСОБА_1 .

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

У відповідності із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою стаття 203 цього Кодексу.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, яка є спеціальною для врегулювання питань про послуги із споживчого кредитування, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Відповідно до ч.5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ОСОБА_1 визнавала факт укладення нею кредитного договору і тривалий час сплачувала кредитні кошти, а також відсотки за користування ним, із претензіями до банку не зверталась, що свідчить про її розуміння та згоду з усіма умовами договору, а відтак і про обізнаність цільового призначення кредитних коштів.

Сторони, які уклали зазначений кредитний договір, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин вчинено у формі, встановленій законом, і він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За таких обставин, проаналізувавши спірний Договір на відповідність зазначеним вимогам, суд доходить висновку, що його зміст не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Таким чином, зважаючи на викладене вище та за своїм власним переконанням, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним пункту 7.3 вказаного кредитного договору, при цьому виходить з того, що кредитний договір був підписаний відповідачем без жодних застережень, їй було роз`яснено та зрозуміло всі положення й умови вищевказаного договору, який позивач підписала, чим фактично прийняла умови кредитного договору, ніяких зауважень та заперечень не мала.

У зв`язку із відсутністю підстав для визнання недійсним пункту 7.3 вказаного кредитного договору від 11.07.2007 року №IFIWG 100000239, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», нема підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 16 липня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л.І. 16.07.2007 року за №3755.

У відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст.. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог первісного та зустрічного позову слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно зі ст.. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають ані за первісним позовом, ані за зустрічним, тому і понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.526, 527, 530, 610, 611, 625, 1054 ЦК України, Закон України «Про іпотеку`ст.ст.4, 6, 10, 12, 13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268, 272 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним кредитного договору, недійсним договору іпотеки квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 09.10.2023 року.

Суддя Пастернак І.А.