26.10.2023 Єдиний унікальний номер 205/9511/13-ц
Справа № 205/9511/13-ц
Провадження № 4с/205/28/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Бондар В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу Державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна, заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року представник скаржника адвокат Стойка Р.В. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною скаргою.

В обґрунтування скарги зазначила, що на виконанні Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції (нова назва - Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) у період з 22.09.2014 року по 12.12.2014 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14 виданого Ленінським районним судом м Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн. 22.09.2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Листом ВДВС від 05.06.2023 року на адвокатський запит представника скаржника було надано відповідь, що 12.12.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у відповідній редакції закону. Крім того, було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження № 44770767 знищено.

Заочним рішенням до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2017 року стягнуто із ОСОБА_2 , яка є солідарним боржником з ОСОБА_1 , на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» заборгованість за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року в загальному розмірі 102 214,40 грн. та 1 600 грн. судового збору.

Далі зазначає, що Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу від 26.01.2022 року було винесено заочне рішення, у якому зазначено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.2014 року на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року станом на 11.11.2013 року у загальному розмірі 102 214,40 грн. та 1 022,14 грн. судового збору.

У добровільному порядку загальну суму заборгованості за кредитним договором та судовий збір відповідачами не сплачено. Зведене виконавче провадження № 63087152 щодо стягнення на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» заборгованості за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 у сумі 102 214,40 грн. та судового збору в сумі 1 600,00 грн. за заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 30.03.2017 року перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.03.2023 року, виконавче провадження № 70236949 з виконання виконавчого листа № 205/794/21, виданого 16.09.2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу закінчено у зв`язку із повним виконанням вимог виконавчого документа.

Враховуючи викладене, оскільки вимоги виконавчого документа були виконано у повному обсязі, однак арешт, який було накладено накладений Ленінським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції 22.09.2014 році знято не було, що порушує права скаржника як власника майна, представник скаржника звертається до суду із зазначеною скаргою, у якій просить звільнити з під арешту все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , який було накладено Ленінським ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції 22.09.2014 року відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2023 року зазначену скаргу прийнято до розгляду, призначено судове засідання по справі та витребувано у Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином завірену копію виконавчого провадження № 44770767.

Від представника заінтересованої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшов відзив на скаргу, у якому він просив відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що перевіркою АСВП встановлено, що на примусовому виконанні у відділі у період з у період з 22.09.2014 року по 12.12.2014 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14 виданого Ленінським районним судом м Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн. 12.12.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у відповідній редакції закону, матеріали виконавчого провадження № 44770767 знищено. Згідно із ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника. Таким чином, скаржником не надано доказів того, що його права було порушено саме відділом ДВС. Окрім того, на думку представника, скаржнику необхідно звертатися до суду саме з позовною заявою про зняття арешту з майна. Розгляд скарги просив провести за його відсутності на підставі наявних у справі доказів та матеріалів.

Скаржник направив до суду відповідь на відзив, у якій, посилаючись на те, що строк звернення до суду зі скаргою ним не пропущено, а також на те, що заборгованість ним сплачена у повному обсязі, просив скаргу задовольнити у повному обсязі.

Представник скаржника адвокат Стойка Р.В. надала до суду заяву у якій просила розгляд скарги проводити за її відсутності, вимоги скарги підтримала, просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відзиві просив розгляд скарги проводити за відсутності представника відділу, у задоволенні скарги відмовити.

Заінтересована особа Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв від нього не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали скарги та додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м Дніпропетровська від 15.01.2014 року позовні вимоги КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено, стягнено із ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суму боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн. (а.с. 9-10).

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 26.01.2022 року позов КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» було задоволено частково, стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 понесені кредитною спілкою збитки за прострочку грошового зобов`язання за період з 01.04.2017 року по 01.01.2021 року у сумі 42 511,44 грн., які складаються з: інфляційних втрат 31 253,11 грн., 3% річних 11 258,33 грн., а також у рівних частках судовий збір у розмірі 1 111,25 грн. (а.с. 11-14).

На виконанні Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції (нова назва - Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса)) у період з 22.09.2014 року по 12.12.2014 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14 виданого Ленінським районним судом м Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн., у якому 22.09.2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 15).

Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.03.2023 року, виконавче провадження № 70236949 з виконання виконавчого листа № 205/794/21, виданого 16.09.2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу закінчено у зв`язку із повним виконанням вимог виконавчого документа (а.с. 17-18).

Листом Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 05.06.2023 року на адвокатський запит представника скаржника було надано відповідь, що на виконанні у відділі у період з 22.09.2014 року по 12.12.2014 року перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14 виданого Ленінським районним судом м Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн. 12.12.2014 року було винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у відповідній редакції закону. Крім того, було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження № 44770767 знищено (а.с. 21).

Статтею 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Виходячи з матеріалів скарги, строк, коли особа дізналася про порушення його права та звернулася до суду для захисту такого права, скаржником не пропущено, а тому підстав вважати його пропущеним немає.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За змістом положень частини 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Враховуючи положення частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби (приватного виконавця) за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника.

Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г, зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

Таким чином, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, законом не передбачено зняття арешту з майна боржника.

Як встановлено судом, виконавчий лист № 2/205/143/14, виданий Ленінським районним судом м Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн., повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження державним виконавцем.

Між тим, виконавче провадження, у межах якого було накладено обтяження не було закінчено, а виконавчий лист був повернутий стягувачеві з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

За таких обставин, у державного виконавця при поверненні виконавчого листа були відсутні підстави для зняття арешту, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.

Окрім того, положеннями ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, у п. 2 зазначено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

Так, представник скаржника, посилалася на повну сплату боргу ОСОБА_1 , на підтвердження чого до суду надано копію квитанції від 14.03.2023 року (а.с. 20).

Разом з тим, із вказаної квитанції про здійснення оплати на суму 162 918,10 грн., отримувач коштів ОСОБА_3 , не вбачається, що ці кошти були направлені саме на погашення заборгованості ОСОБА_1 за рішенням Ленінського районного суду м Дніпропетровська від 15.01.2014 року, тобто у виконавчому провадженні № 44770767, оскільки у призначенні платежу зазначено «оплата за товари/послуги (а.с. 20).

З матеріалів справи не можливо встановити, що виконавче провадження № 70236949 з виконання виконавчого листа № 205/794/21, виданого 16.09.2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу було зведеним, як про це зазначає представник скаржника, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять, у постанові про закінчення виконавчого провадження від 14.03.2023 року, було закінчено саме виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 205/794/21, виданого 16.09.2022 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу (а.с. 17-18).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, представником скаржника не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження оплати суми боргу саме за виконавчим провадженням з примусового виконання виконавчого листа № 2/205/143/14 виданого Ленінським районним судом м Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Всеукраїнське народне кредитне товариство» суми боргу за кредитним договором № 056-142-08 від 09.12.2008 року у розмірі 102 214,40 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 через її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 18, 47, 40, 50, 59, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4-5, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 247, 354, 447-452 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу Державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна, заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.

Судові витрати по справі покласти на скаржника ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

скаржник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

заінтересована особа: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), місцезнаходження за адресою: м. Дніпро, вул. Ю. Кондратюка, 108.

заінтересована особа: Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 73.

Повний текст ухвали складено 01 листопада 2023 року.

Суддя: Федотова В.М.

.