КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/6448/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.О.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Сумської області Савенко Юрії Олександрович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №8619, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. від 22.09.2021 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердкит Капітал» заборгованості за кредитним договором № 010/2547/82/69726 від 25.03.2008 р., укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль», в сумі 31 907,41 гривень.

В обґрунтування позову зазначила, що 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис №8619 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», який є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 31907,41 грн.

Вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від Товариства та від позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його можливого погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед товариством, а також суми процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними.

Розрахунок боргу, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту, процентах річних, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог до боржника.

Крім того, розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача.

Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив положення ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», а також вчинив виконавчий напис на підставі документів, що не були нотаріально посвідчені.

Рішенням Солом`янського районногосуду м. Києва від 09 грудня 2022 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 22.09.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною зареєстрований в реєстрі за № 8619, яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»заборгованості в сумі 31907,41 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. за подання позову до суду та 454,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а також витрати на правничу допомогу в сумі 34000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач, ТОВ «Вердикт Капітал», звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, які мають значення по справі, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо порушень норм процесуального права, апелянт зазначає, що відповідач, ТОВ «Вердикт Капітал», не був належним чином повідомлений про розгляд даної справи судом першої інстанції. Ні копії позовної заяви, ні ухвали про відкриття провадження, заяви про стягнення витрат на правову допомогу, судових повісток та копії судового рішення відповідач не отримував. Про ухвалення Солом`янським районним судом м. Києва оскаржуваного рішення відповідачу стало відомо в результаті проведення моніторингу судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Таким чином, не повідомивши відповідача про наявність у провадженні суду даної справи, суд першої інстанції обмежив право відповідача у доведенні до суду позиції стосовно заявлених вимог, витрат позивача на правову допомогу.

Щодо незгоди із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення, місцевий суд не взяв до уваги, що позивачем не було подано до суду будь-яких доказів, які свідчили про погашення боргу за кредитним договором та виконання своїх обов`язків у повному обсязі, відтак позивач не має права стверджувати про відсутність підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису. Жодних обґрунтованих доводів стосовно безпідставності документу, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, боржником наведено не було, так само, не було надано доказів спростування розміру заборгованості за кредитним договором.

Апелянт також заперечує проти стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на відсутність у справі документів, підтверджуючих понесення таких витрат. Долучена позивачем копія квитанції від 23.02.2022р. не може вважатись доказом оплати клієнтом гонорару адвокату, оскільки така квитанція складена адвокатом одноосібно, не є банківським документом і не є підтвердженням оплати клієнтом за надані правничі послуги. Крім того, розмір таких витрат не є співмірним складності справи. ТОВ «Вердкит Капітал» вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають критерію їх реальності в зв`язку із відсутністю факту їх дійсності та необхідності, а також критерію розумності.

Відзиви на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу згідно частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу уїх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справірішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

В порядку визначеному ч.ч. 2, 4, 5, 6 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо додержання правил належного повідомлення учасників судовогорозгляду.

Так, Велика Палата Верховного Суду, зокрема в Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, вказала на те, що не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, судом були порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №752/11896/17-ц вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 466/5632/14-ц та інших.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що з матеріалів справи не вбачається отримання відповідачем копії позовної заяви та доданих до неї документів, а також ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі. Судові повідомлення, направлені на адресу ТОВ «Вердикт Капітал», 04053, м. Київ, Кудрявській узвіз, 5Б, повернулись до суду без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання». А отже висновок суду першої інстанції про те, що відповідач позовну заяву з додатками отримав, відзив на позовну заяву не подав, не відповідає обставинам справи, відповідно судом допущено порушенням норм процесуального права.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено без додержання норм процесуального права, щодо належного повідомлення відповідача, колегія суддів приходить до висновку пронаявність обов`язкової підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення.

По суті спору апеляційним судом встановлені наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 25.03.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт капітал»,та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №010/2547/82/69726, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит, строком до 25.03.2010 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

22.09.2021 року приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О.М. було вчинено виконавчий напис №8619 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал», який є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль», заборгованості за договором №010/2547/82/69726 від 25.03.2008 року за період з 08.04.2021 року по 14.07.2021 року у сумі 31907,41 грн, яка складається з 3% річних та інфляційних збитків за вказаний період.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , зазначила, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від Товариства та від позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його можливого погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед Товариством, а також суми процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними, на що слід зазначити наступне.

За загальним правилом статей15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою ст. 16 ЦК України, або в іншім способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.8 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами, організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлений інший строк давності, виконавчий напис видаєтьсяу межах цього строку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постановівід 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 підтвердила висновок, викладений у постанові від 2 липня 2019 року у справі №916/3006/17, що норми ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення спірних виконавчого напису) слід застосовувати разом з нормами ч.2 ст.88 цього Закону тастатті 257 ЦК України, які передбачають трирічний строк від дня виникнення права вимоги, в межах якого вчиняється виконавчий напис.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, Велика Палата вважає, що питання визначення судами безспірності суми заборгованості під час розгляду справ про оскарження законності вчинення нотаріусом виконавчого напису, вже досліджене Верховним Судом України.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 зазначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

У постанові Верховного Суду України від 04 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 зазначено, що наявність спору про розмір заборгованості у суді на час вчинення виконавчого напису спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника.

Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-141цс14 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17.

Так, у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17 міститься правовий висновок про те, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком № 1172. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У цій постанові також зазначено, що законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлює суд відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до умов укладеного сторонами кредитного договору №010/2547/82/69726 від 25.03.2008 року його строк дії був визначений сторонами до 25.03.2010 року. Саме цей строк був узгоджений сторонами як кінцевий строк повернення кредитних коштів позивачем.

З виконавчого напису слідує, що кредитором нарахована заборгованість з 08.04.2021 року по 14.07.2021 року у сумі 31 907,41 грн, яка складається з 3% річних та інфляційних збитків за вказаний період. При цьому, матеріали справи не містять доказів подання нотаріусу документів, які підтверджують розмір основної заборгованості за кредитом, на яку нараховано 3% річних та інфляційні втрати, а також даних про те, чи пред`явлено кредитором вимогу про стягнення основної заборгованості за кредитом в межах строку позовної давності, з урахуванням того, що строк виконання зобов`язання настав 25 березня 2010 року.

З огляду на відсутність таких документів, які також не були додані відповідачем до апеляційної скарги, відсутні підстави вважати заборгованість по кредитному договору у розмірі 31 907,41 грн безспірною.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17 висловила наступну правову позицію.

Кредитний договір, який не було нотаріально посвідчено, з 22 лютого 2017 року не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів у розумінні положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Тобто, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим (укладений в простій письмовій формі), не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір укладений у простій письмовій формі, тобто нотаріально не посвідчений.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить висновку, щопід час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом не було дотримано вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

У вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №910/10374/17 зазначено, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга не містить посилання на докази, які спростовують доводи позивача щодо неправомірності виконавчого напису,а лише містить посилання на норми матеріального права та їх аналіз, які регулюють дані правовідносини.

Оскільки виконавчий напис всупереч вимогам діючого законодавства вчинено за відсутності документів, які підтверджують безспірність заборгованості, а також вчинено на договорі, який нотаріально не посвідчений, що є самостійною підставою для визнання даного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь позивача підлягає 908,00 грн сплаченого позивачемсудового збору за подання позову до суду першої інстанції та 454,00 грн за подання заяви про забезпечення позову.

При зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1 надала попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши, що їх розмір складатиме близько 33 600, 00 грн, враховуючи розмір гонорару адвоката 2400,00 грн за 1 год.

06 квітня 2022 року позивачем подано до суду першої інстанції клопотання про долучення до справи доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34 000,00 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, колегія суддів вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі , виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивачем на підтвердження надання їй правничої допомоги на суму 34000,00 грн., долучено ордер серії ЖТ №04245, копію договору №0812 про надання правової допомоги (витяг) від 08.12.2021 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №592, копію додатку до договору про надання правової допомоги №0812 від 08.12.2021 року, довідку-розрахунок №01 про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату №01, копія квитанції до прибуткового касового ордера №2302 від 23.02.2022 року.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З довідки-розрахунку №01 про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату вбачається, що адвокатом надані наступні послуги: ознайомлення з матеріалами ВП №67675628 в АСВП на сайті, надання роз`яснень та консультацій клієнту, укладення та підписання договору про надання правової допомоги (витрачено 3 години) сума послуг 7200,00 грн.; складання та подача до суду (поштою) позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (витрачено 5 годин) сума послуг 12000,00 грн., постійний періодичний моніторинг сайту Солом`янського районного суду м. Києва та ЄДРСР у 2021 році (витрачено 1 годину) сума послуг 2400,00 грн.; складання та подача до суду (нарочно) заяви про забезпечення позову (витрачено 3 години) надано послуг на суму 7200,00 грн.; постійний періодичний моніторинг сайту Солом`янського районного суду м. Києва та ЄДРСР у 2022 році (витрачено 1 годину) сума послуг 2600,00 грн., складання та подача до суду (поштою) з одночасним надсиланням відповідачу і треті особам клопотання про долучення до матеріалів справи доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (витрачено 1 годину) надано послуг на суму 2600,00 грн.

Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах.

В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір.

Попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в усіх процесуальних кодексах, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним.

До складу витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, процесуальний закон відносить представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а сааме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Заперечуючи проти заявленого позивачем розміру витрат не професійну правничу допомогу, апелянт зазначив, що подана позивачем копія квитанції не є належним доказом оплати клієнтом гонорару адвоката.

Статтею 30 Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощовизначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень ст. 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність " не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначав, що, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині не співмірності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу складеності даної справи, обсягу наданих адвокатом послуг та витраченим часом.

Так, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в суді першої інстанції є явно неспівмірним зі складністю справи з урахуванням сталої судової практики щодо даної категорії справ. З огляду на вказане, витрачений адвокатом час (5 годин) на підготовку позовної заяви у даній справі, а також час (3 години) на складання заяви про забезпечення позову, колегія суддів вважає надмірним.

Крім того, не всі витрати відповідають критерію необхідності, зокрема колегія суддів відносить до таких витрати на оплату послуг адвоката з постійного періодичного моніторингу сайту Соломянського районного суду м. Києва та Єдиного державного реєстру судових рішень, заявлені в розмірі 5000,00 грн.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 16 800,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районногосуду м. Києва від 09 грудня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 22.09.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 8619, яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»заборгованості в сумі 31 907,41 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявській узвіз, 5-Б, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп. за подання позову до суду та 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 коп. за подання заяви про забезпечення позову, а також витрати на правничу допомогу в сумі 16 800 (шістнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 жовтня 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.О.