Справа № 583/3503/23
02 жовтня 2023 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючого судді Яценко Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання Артеменко О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Охтирка Сумської області у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу освіти Охтирської міської ради Сумської областіпро визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,
24.07.2023 позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду, згідно якого просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 40-к від 11.07.2023 начальника відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області Антюх О.В. про звільнення ОСОБА_1 з посади директора закладу дошкільної освіти «Калинка»; поновити ОСОБА_1 на посаді директора закладу дошкільної освіти «Калинка» з 12.07.2023; стягнути з відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.
Свої вимоги позивачка вмотивовує тим, що відповідно до наказу відділу освіти Охтирської міської ради від 25.11.2009 № 592-к ОСОБА_1 прийнято на посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) «Калинка», найменування якої в подальшому замінено «директор». 16.11.2022 наказом начальника відділу освіти Охтирської міської ради ОСОБА_2 від 15.11.2022 № 66-к ОСОБА_1 було безпідставно звільнено із займаної посади за, нібито, грубе порушення посадової інструкції. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 01.03.2023 по справі № 583/1617/22, провадження № 2/583/148/23, яке на даний час набрало законної сили, скасовано наказ начальника відділу освіти Охтирської міської ради від 15.11.2022 № 66-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Позивачка зазначає, що з метою невиконання вказаного рішення суду від 01.03.2023, яким ОСОБА_1 поновлено на роботі, начальник відділу освіти Охтирської міської ради видала наказ №17-к від 07.03.2023, в якому навмисно, з метою подальшого поновлення особи ОСОБА_3 на посаді в судовому порядку,не зазначає будь-яких правових підстав для звільнення останньої з посади директора ЗДО «Калинка». За вказаним фактом Охтирською окружною прокуратурою розпочато кримінальне провадження за ст. 366 ч. 1 КК України. 07.07.2023 рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі № 583/1622/23, провадження № 2/583/455/23, частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 , які були визнанні відповідачем по справі - відділом освіти Охтирської міської ради, поновлено ОСОБА_3 на посаді директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області. В подальшому начальником відділу освіти Охтирської міської ради було винесено завідома незаконний наказ № 40-к від 11.07.2023, яким ОСОБА_1 12.07.2023безпідставно звільнено із займаної посади директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка», нібито, на виконання рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.07.2023 року по справі № 583/1622/23, провадження 2/583/455/23. На переконання позивачки посилання начальника відділу освіти Охтирської міської ради у наказі № 40-к від 11.07.2023 про звільнення ОСОБА_1 на положення п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є протиправним, оскільки ОСОБА_3 не являється працівником, який раніше виконував роботу директора ЗДО «Калинка», що прямо підтверджується наказами № 16-к від 03.03.2023 та № 17-к від 07.03.2023. Позивачка вказує на те, що з липня 2022 року через незаконні дії службових осіб Охтирської міської ради Сумської області та відділу освіти Охтирської міської ради, направлені на її незаконне звільнення, вона перебуває в постійному нервовому напруження та стресовому стані, через яке стан здоров`я ОСОБА_1 значно погіршився. З огляду на викладене позивачка змушена витрачати додаткові зусилля для організації свого життя, з метою не втратити єдине джерело доходу, що завдало їй значної моральної шкоди.
27.07.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання по справі.
18.08.2023 від начальника відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області надійшов відзив на позовну заяву. При цьому відзив поданий відповідачем без дотримання порядку, передбаченого ст.178 ЦПК України, відповідно до якої копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, а документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справа додаються до відзиву.
В той же час, відповідачем не подано до суду належних доказів направлення позивачці відзиву та доданих до нього доказів, що, в свою чергу, порушує визначені законом засади змагальності, рівності учасників процесу перед законом і судом, а також позбавляє учасників провадження можливості своєчасно ознайомитись з відповідними матеріалами, надати свої доводи і заперечення.
Чинним ЦПК України не передбачено можливості повернення судом відзиву та доданих до нього доказів, поданих без додержання вимог ч.ч.4,5 ст.178 ЦПК України, тому правових підстав їх повернення відповідному учаснику справи суд не має. Зважаючи на вищевикладене, з огляду на те, що відповідачем не подано до суду доказів на підтвердження направлення іншим учасникам провадження відзиву та доданих до нього доказів, суд долучає до матеріалів справи відзив та додані до нього докази, проте не приймає його до уваги.
Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановлений законом спосіб, про причини неявки не повідомив.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, виходить з наступного.
Встановлено, що згідно наказу Відділу освіти Охтирської міської ради № 592-к від 25.11.2009 ОСОБА_1 прийнято на посаду завідуючої дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) «Калинка» по переводу з посади завідуючої дошкільним навчальним закладом (ясла-садочок) «Ластівка» (а.с. 9).
Наказами Відділу освіти Охтирської міської ради від 31.08.2016 № 295 та від 02.01.2018 № 07-к внесено зміни до назв посади керівників закладів дошкільної освіти, посаду «директор (завідувач)», змінено на «директор» (а.с. 10, 11).
Відповідно до наказу начальника Відділу освіти Охтирської міської ради від 15.11.2022 за № 66-к, згідно з актом службового розслідування від 26.10.2022 про виявлення факту бездіяльності директором центру розвитку «Калинка» ОСОБА_1 , відповідно до розділу 4 п. 4.23, п. 4.24 посадової інструкції директора центру розвитку дитини «Калинка», на підставі ст. 147 КЗпП наказано звільнити ОСОБА_1 з посади директора центру розвитку дитини «Калинка» з 16.11.2022 за грубе порушення посадової інструкції директора центру розвитку дитини «Калинка» (а.с. 12).
Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вмотивовуючи своє рішення суд виходив з того, що в оспорюваному наказі чітко не зазначено, які конкретно порушення трудової дисципліни та/або невиконання яких конкретно посадових обов`язків допустила позивачка, перебуваючи на займаній посаді директора Центру розвитку дитини «Калинка» Охтирської міської ради, і коли саме. Матеріали справи не містять, а відповідачем не доведено вчинення позивачкою одноразового грубого порушення трудових обов`язків, та наявність причинного зв`язку між порушенням нею трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення та стали підставою для звільнення з займаної посади відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Отже, звільнення позивачки відбулося без законної підстави, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
У зв`язку з тим, що на посаду директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради, яку до незаконного звільнення обіймала ОСОБА_1 , було призначено ОСОБА_3 , наказом начальника відділу освіти Охтирської міської ради від 07.03.2023 за № 17-к відповідно до Статуту закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» останню звільнено з директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради з 07.03.2023. При цьому підставу звільнення зазначено Статут закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» (а.с. 25).
07.07.2023 рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області по справі, № 583/1622/23, провадження № 2/583/455/23 частково задоволено позов ОСОБА_3 до Відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області, третя особа: Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради, поновлено ОСОБА_3 на посаді директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області. Стягнуто з відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6442,99 грн. та 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с. 31-33).
Ухвалюючи зазначене рішення суд виходив з того, що у підстави для припинення трудових відносин між працівником і роботодавцем установлені КЗпП. При цьому у наказі відділу освіти Охтирської міської ради про звільнення ОСОБА_3 зазначена підстава звільнення: Статут закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка». Однак в наказі відсутнє посилання на пункт і статтю КЗпП, яка передбачає розірвання трудового договору за даною підставою, що позбавляє суд можливості з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника і перевірити такі підстави на їх відповідності закону. Логічно було б допустити, що звільнення ОСОБА_3 відбулося на підставі п.6 ч.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
Суд виснував, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. В даному ж випадку, відповідачем подано до суду заяву про визнання позову. Таким чином відповідач погоджується з тим, що звільнення ОСОБА_3 було незаконним.
Наказом начальника відділу освіти Охтирської міської ради № 40-к від 11.07.2023 на підставі п. 6 ст. 40 КЗПП України, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.07.2023 по справі, № 583/1622/23, провадження № 2/583/455/23 ОСОБА_1 звільнено з посади директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради 12.07.2023. Наказано бухгалтерській службі закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради здійснити розрахунки та виплати ОСОБА_1 в порядку та строки визначенні чинним законодавством (а.с. 34).
Відповідно до ст. 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Положеннями ст. 21 КЗпП України закріплено рівність трудових прав громадян України.
В ч. 6 ст. 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю є основним конституційним правом громадян України.
Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.07.1992 № 9 роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
З системного аналізу зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України вбачається, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3933-ХІІ.
За приписами ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
Положеннями ст.ст. 8, 9 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 передбачено, що працівник, який вважає, що його звільнили необґрунтовано, має право оскаржити це рішення, звернувшись до такого безстороннього органу, як суд, трибунал у трудових питаннях, арбітражний комітет чи до арбітра. Щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: а) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві; b) згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою.
Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Положеннями п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР.
Згідно вимог п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
За приписами ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Таким чином, розірвати трудовий договір на підставі п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливо тільки в разі одночасного виконання двох умов, а саме за умови поновлення на роботі звільненого раніше працівника, та за умови, якщо неможливо перевести новоприйнятого працівника за його згодою на іншу роботу.
Тобто, звільнення за п. 6 ст. 40 КЗпП України застосовується лише у в крайніх випадках, коли у роботодавця об`єктивно немає можливості перевести працівника за його іншу роботу, або у разі, якщо працівник відмовиться від такого переведення.
Суд зазначає, що роботодавець є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Саме працівнику, виходячи зі змісту ч.2 ст.40 КЗпП України надається можливість реалізувати своє право на працевлаштування шляхом відмови від запропонованих роботодавцем вакантних посад, що відповідно повністю виключає можливість роботодавця якимось чином наперед передбачати таку відмову, тобто фактично вирішувати це за працівника.
З матеріалів справи вбачається, що позивачку ОСОБА_1 звільнено із займаної посади директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради з посиланням, як підставу звільнення, на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.07.2023 по справі, № 583/1622/23, провадження № 2/583/455/23 про поновлення ОСОБА_3 на вказаній посаді, тобто поновлення працівника на роботі, який раніше виконував цю роботу, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Разом з тим, при перевірці дотримання відділом освіти Охтирської міської ради Сумської області вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України при звільнені позивачки з роботи судом встановлено, що відповідач не запропонував останній вакантних посад і надав докази про неможливість її працевлаштування.
Таким чином, відповідачем не було вжито жодних заходів, спрямованих на реальне працевлаштування позивачки, шляхом пропозиції їй працевлаштуватися на вакантних посадах, що свідчить про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що поновлення ОСОБА_3 на посаді за рішенням суду не може звільнити роботодавця від обов`язку покладеного на нього ч. 2 ст. 40 КЗпП України, оскільки положення цієї норми поширюється на випадок, передбачений п. 6 ч. 1 ст. 40 України.
Як уже зазначалося поновляючи ОСОБА_3 на посаді суд виходив з того, що при її звільненні роботодавець не послався на норму КЗпП України, на підставі якої її було звільнено, хоча з матеріалів справи установлено, що її звільнення відбулося фактично у зв`язку з поновленням на посаді працівника ОСОБА_1 , яка раніше обіймала цю посаду та яку було незаконно звільнено і факт незаконності такого звільнення встановлений судовим рішенням.
Разом з тим суд, поновляючи на посаді ОСОБА_3 не з`ясовував, з яких підстав проведено звільнення останньої.
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_3 поновлено на посаді не у зв`язку з порушенням її трудових прав, а у зв`язку з помилковим зазначенням у наказі підстави її звільнення, а тому поновивши останню на посаді логічно б було у належний правовий спосіб оформити її звільнення, із зазначенням передбачених КЗпП України підстав.
Не виконання таких вимог роботодавцем призвело до нівелювання трудових прав позивачки, які на переконання суду потребують захисту та поновлення.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року - середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Суд не приймає до уваги розрахунок наведений представником позивачки, оскільки вважає його некоректним.
За таких обставин суд наводить власний розрахунок виплат, які підлягають стягненню з відповідача.
Згідно довідки № 01-20/131 від 28.09.2023, виданої закладом дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області розмір заробітної плати ОСОБА_1 за два місці перед звільненням становить: за травень 2023 року 18 577,81 грн та за червень 2023 року 19 422,27 грн, тобто за 45 робочих днів перед звільненням ОСОБА_1 нараховано 38 000,08 грн.
Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Разом з тим, суд зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудового законодавства.
З огляду на викладене рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць негайному виконанню не підлягає.
Положеннями ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Враховуючи, що положення КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.
Вирішуючи долю судових витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів,рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі не подання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплатівідповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконанихадвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт(надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 2, 4 ч. 1ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ відділу освіти Охтирської міської ради Сумської області від 11.07.2023 № 40-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Калинка» Охтирської міської ради Сумської області.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 06 жовтня 2023 року.

Позивачка: - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Відділ освіти Охтирської міської ради Сумської області, місцезнаходження: вул. Гафановича, 12, м. Охтирка, Сумська область, ЄДПРОУ 05399691.

Суддя Охтирського міськрайонного суду

Сумської області Н.Г. Яценко