УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 728/1354/22

провадження № 61-13451ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:0020434, площею 0,1000 га, на

АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначала, що з 2011 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у житловому будинку

АДРЕСА_2 .

Вказувала, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, мали спільних друзів, проводили разом всі свята та відпочинок, придбавали майно в інтересах сім`ї внаслідок спільної праці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер; нею як дружиною проведено поховання.

Зазначала, що їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з недоведенням факту наявності родинних відносин з ОСОБА_3 .

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на житловий будинок

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на житловий будинок

АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:0020434, площею 0,1000 га,

АДРЕСА_2 .

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на майно скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,40 грн у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 489,13 грн у відшкодування сплаченого судового збору, 1 250 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Як встановлено зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_2 не погоджується з судовими рішеннями в частині вирішення судами попередніх інстанцій позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому судові рішення в іншій частині не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (провадження № 61-22164св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, Бахмацький районний суд Чернігівської області виходив із доведеності ОСОБА_1 факту її проживання з ОСОБА_3 у період з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, апеляційний суд виходив з недопущення судом першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права та непорушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

1 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

З аналогічною заявою також звернувся ОСОБА_2

ОСОБА_3 на праві приватної власності належали:

- житловий будинок АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок АДРЕСА_2 ;

- земельна ділянка, кадастровий номер :00:0020434, площею 0,1000 га, на АДРЕСА_2 .

Судами також встановлено, що спадкова справа ОСОБА_3 містить кредиторську вимогу Акціонерного товариства (далі - АТ) «Ощадбанк» щодо заборгованості ОСОБА_3 .

З довідки вуличного комітету міста Бахмач від 14 жовтня 2022 року судами попередніх інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2011 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 проведено поховання ОСОБА_3 та здійснено розпорядження його речами.

В іншому шлюбі з липня 2011 року до 28 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не перебували.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу (далі - СК) України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року

у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок про те, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Обов'язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом, на підтвердження факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю в період з липня 2011 року до 28 грудня 2021 року позивач надала, зокрема, копію довідки про ведення спільного господарства та проживання спільно з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, копії вироку та процесуальних документів у кримінальній справі № 728/1355/19, документи про здійснення поховання. Також судом першої інстанції у судовому засіданні допитано свідків.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, проаналізувавши всі надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її та ОСОБА_3 спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2011 року до 28 грудня 2021 року, оскільки такий факт встановлений судом на підставі показів свідків та письмових доказів, наявних в матеріалах справи, що, в свою чергу, відповідачем не спростовано.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року

у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц

(провадження № 14-400цс19), у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19),

від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (провадження № 61-22164св18), відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 728/1354/22.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) про визнання недійсними рішень загальних зборів співвласників підприємства Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що з 28 березня 2014 року процесуальний закон передбачив юрисдикцію господарського суду щодо розгляду справ, які виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою, яка не є господарським товариством (фермерське господарство, кооператив, приватне, колективне підприємство тощо), та її учасниками (засновниками, членами), у тому числі учасником, який вибув, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року

у справі № 478/2192/13-ц). Однак до набрання чинності Законом № 642-VII юрисдикція господарського суду поширювалась лише на корпоративні відносини у господарських товариствах, які відповідно до частини другої статті 113 ЦК України можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства. Тому ініційований у суді до 28 березня 2014 року спір, що виник з корпоративних відносин в юридичній особі, яка не є господарським товариством, не належить до юрисдикції господарського суду.

У постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) про скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні та виселення Верховний Суд зазначив, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 758/824/17 (провадження № 61-22164св18), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції і передаючи справу на новий розгляд, касаційний суд зауважив, що, не даючи правової оцінки наведеним доводам і наданим позивачами доказів, суд формально послався лише на те, що позивачі не довели своїх порушених прав. За таких обставин дійшов висновку, що апеляційний суд не здійснив юридичної оцінки усіх фактичних обставин справи та доводів позивачів і обмежився лише формальними висновками про те, що позивачі не подали суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове

матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи ОСОБА_2 про неврахування судами попередніх інстанцій вироку Бахмацького районного суду Чернігівської області від 8 жовтня 2019 року спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень. Вказаний вирок оцінено судами першої та апеляційної інстанцій у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Твердження заявника про те, що вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 8 жовтня 2019 року містить обставини, які є преюдиційними при розгляді даної справи, оскільки свідчать про непроживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спростовуються змістом вказаного вироку, оприлюдненого в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 185, статтею 357 Кримінального кодексу (далі - КК) України, вважав, що такі доводи не спростовують правильності висновків суду про доведення належними доказами факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбув період з липня 2011 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в оскаржуваній частині.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 16 серпня 2023 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 26 квітня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк