УХВАЛА

Іменем України

25.09.2023 Справа №607/15680/13-ц Провадження № 4-с/607/45/2023

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді Марциновської І.В.,

за участю секретаря судового засідання Хавщ Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження № 43064328 під час примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за тестом - ВДВС) в межах виконавчого провадження № 43064328 під час примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Скаргу обґрунтував тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.11.2013 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Тернопільського регіонального управління заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 3087/2008-Ф від 12.08.2008 у сумі 49908,52 грн та судовий збір у сумі 499,09 грн. На виконання вказаного вище рішення 27.01.2014 виданий виконавчий лист № 607/15680/13-ц.

Другим відділом державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції (далі за тестом Другий ВДВС) відкрито виконавче провадження № 43064328 з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа. Постановою державного виконавця Другого ВДВС про арешт майна боржника та заборону його відчуження від 25.04.2014 накладений арешт на усе нерухоме майно ОСОБА_1 28.10.2015 державним виконавцем Другого ВДВС винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження та відомостями ВДВС виконавчий лист повторно до виконання стягувачем не пред`являвся.

Скаржник зазначив, що 21.01.2016 ОСОБА_1 виконав зобов`язання перед ПАТ КБ «Надра» згідно з кредитним договором «Автопакет» № 3087/2008-Ф від 12.08.2008 та рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.11.2013.

Разом з тим, як вбачається з інформації про державну реєстрацію обтяжень, згідно з постановою про арешт майна боржника та заборону його відчуження № 43064328 від 25.04.2014 на все нерухоме майно ОСОБА_1 внесено обтяження № 5516649.

Так, з метою зняття арешту скаржник звернувся до ВДВС з відповідним клопотанням. Однак відповідно до відповіді ВДВС № 9686 від 29.08.2023 матеріали виконавчого провадження № 43064328 знищені у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання завершених виконавчих проваджень. Крім цього, державний виконавець зазначив про відсутність підстав, передбачених ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для вилучення обтяження № 5516649, внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника та заборону його відчуження № 43064328 від 25.04.2014.

За таких підстав скаржник просить: 1) визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014 у межах виконавчого провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області; 2) зобов`язати державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах виконавчого провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, вжити заходів для зняття арешту з майна, накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014.

15.09.2023 скаргу прийнято до розгляду, призначено судове засідання на 25.09.2023.

У судове засідання 25.09.2023 скаржник ОСОБА_1 , та його представник адвокат Братівник І.В., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Представник скаржника подав до суду заяву про розгляд справи без його та скаржника участі, скаргу підтримав з підстав, викладених у скарзі, та просив скаргу задовольнити повністю.

У судове засідання 25.09.2023 державний виконавець ВДВС, належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від державного виконавця до суду не надходили.

Указане згідно з ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши зміст скарги та додані до неї документи, суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі за текстом Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з положеннями ст. 18 Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Суд установив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.11.2013 у справі № 607/15680/13-ц вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» в особі відділення ПАТ КБ «Надра» Тернопільського регіонального управління заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 3087/2008-Ф від 12.08.2008 у сумі 49908,52 грн та судовий збір у сумі 499,09 грн (а.с. 31).

На виконання вказаного вище рішення від 05.11.2013 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області виданий виконавчий лист № 607/15680/13-ц від 27.01.2014, що підтверджується відповіддю начальника ВДВС № 9686 від 29.08.2023 (а.с. 43).

Також з вказаної вище відповіді вбачається, що відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження ВП-спецрозділ у Другому ВДВС перебувало виконавче провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Під час примусового виконання 25.04.2014 державним виконавцем Другого ВДВС винесена постанова про арешт майна боржника та заборону його відчуження, а також внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав.

28.10.2015 державним виконавцем Другого ВДВС винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону. Правонаступником Другого ВДВС у зв`язку з реорганізацією є ВДВС.

Поряд з цим суд встановив, що ОСОБА_1 в повному обсязі погасив наявну у нього заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 3087/2008-Ф від 12.08.2008, що підтверджується довідкою менеджера відділення № 1999 ПАТ КБ «Надра» № 12 від 21.01.2016 (а.с. 41) та квитанцією № 2 від 21.01.2016 (а.с. 42).

Разом з тим відповідно до інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» № 726 від 08.09.2023 (а.с. 44), у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 внесено обтяження № 5516649 згідно з постановою про арешт майна боржника та заборону його відчуження № 43064328 від 25.04.2014, яка винесена державним виконавцем Другого ВДВС.

Скаржник з метою зняття арешту звернувся до ВДВС з відповідним клопотанням.

Однак з вказаної вище відповіді начальника ВДВС № 9686 від 29.08.2023 вбачається, що матеріали виконавчого провадження № 43064328 знищені у зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання завершених виконавчих проваджень. Крім цього, відсутні підстави, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для вилучення обтяження № 5516649, внесеного на підставі постанови про арешт майна боржника та заборону його відчуження № 43064328 від 25.04.2014 (а.с. 43).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Разом з тим бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна є триваючим правопорушенням, а тому може бути оскаржена в будь-який час шляхом подання скарги в порядку, передбаченому ЦПК України.

Триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням, обов`язків, передбачених законом. Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Аналогічні за змістом правові позиції щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 760/19348/2011, від 14.08.2023 у справі № 927/322/14.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 14.08.2023 у справі № 927/322/14 зазначив, що боржник може пред`являти скаргу про зняття арешту з майна, оскільки законодавством у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. При цьому Верховний Суд також звернув увагу, що скарга на бездіяльність, в разі її задоволення, має мати наслідком зобов`язання державного виконавця вчинити ту законну дію, щодо вчинення якої він припустився протиправного утримання. В даному випадку зняти арешт з майна є дією, яку він мав вчинити на підставі ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Тому зобов`язання державного виконавця вчинити відповідну законодавству дію, яку він протиправно не вчинив, охоплюється здійсненням судового контролю за виконанням судових рішень, який реалізується у спосіб звернення із скаргою до суду, який здійснює судовий контроль. Помилковим є судження, що скарга в порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення не може містити вимоги здійснити належні дії, зокрема зняти арешт з майна.

Відповідно до положень ст. 50 Закону (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу, тобто станом на 28.10.2015) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі ст. 47 Закону (у редакції, чинній на час повернення виконавчого документа стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Разом з тим суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених ст. 18 Закону, щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз положень Закону щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Як встановив суд вище, після повернення стягувачу виконавчого документа без виконання на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону ОСОБА_1 у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження погасив наявну у нього заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 3087/2008-Ф від 12.08.2008.

Так, Законом не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

При цьому застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі за текстом - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, визначене ст. 2 ЦПК України, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014 у межах виконавчого провадження № 43064328.

При цьому у даному випадку відмова у задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у межах виконавчого провадження № 43064328, позбавить боржника можливості у подальшому здійснювати належний захист майнових прав боржника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

Так само наявність протягом тривалого часу (більше 7 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності (закінчення) виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верхового Суду від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість доводів боржника щодо невжиття державним виконавцем заходів для зняття арешту у межах виконавчого провадження № 43064328, а тому вважає за необхідне зобов`язати державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах виконавчого провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, вжити заходів для зняття арешту з майна, накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014.

За таких підстав, дослідивши надані докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 18, 247 ч. 2, 258-261, 353, 354, 447 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження № 43064328 під час примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, задовольнити повністю.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014 у межах виконавчого провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області.

Зобов`язати державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у межах виконавчого провадження № 43064328 з примусового виконання виконавчого листа № 607/15680/13-ц, виданого 27.01.2014 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.04.2014.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СуддяІ. В. Марциновська