КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року

справа № 367/56/22

провадження № 22-ц/824/5925/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Верланова С.М., Кулікової С.В.,

при секретарі: Дьоміній К.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповіді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на заочне рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2023 року, постановлене під головуванням судді Линника В.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

В С Т А Н О В И В :

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.07.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзін М.С. Після набуття права власності позивач зареєстрував у квартирі місце свого проживання, та в цей же період, за його згодою, у квартирі зареєструвала своє місце проживання ОСОБА_2 . В 2020 році було здійснено реєстрацію місця проживання в зазначеній квартирі ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що надав згоду на реєстрацію тимчасового місця проживання ОСОБА_3 , та в силу свого віку, був введений в оману відповідачами. Вказує, що відповідачі, фактично не мешкали в квартирі позивача, спільне господарство вони не вели, взаємних прав та обов`язків не мали. Зазначає, що в грудні 2020 року, відповідачі, примусово та всупереч волі позивача, вивезли його до приватного пансіонату для осіб похилого віку, сплачували його перебування за рахунок коштів з пенсії позивача та після блокування позивачем своєї пенсійної картки, відповідачі забрали його з пансіонату та до квартири не впустили. Позивач виявив, що замки на дверях квартири змінені та він не має можливості потрапити до своєї квартири. На всі вимоги про звільнення квартири, відповідачі відповідають відмовою, погрожують фізичною розправою із застосуванням зброї. Звернення позивача до правоохоронних органів не дали результатів. Також зазначає, що всі витрати з утримання квартири несе позивач, відповідачі проживають у квартирі, проте не утримують її. На підставі викладеного, просить усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. Стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати.

Заочним рішенням Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Судом не взято до уваги постанову Великої Палати Верховного Суду, в якій визначено, що ЖК УРСР прийнято в 1983 році та він не відображає усіх реалій сьогодення. А тому на думку апелянта, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 401-406 ЦК України. Відповідачі зареєстрували своє місце проживання у квартирі позивача, ввівши останнього в оману щодо дійсних намірів, та до грудня 2020 року відповідачі у квартирі фактично не проживали. В грудні 2020 року відповідачі всупереч волі позивача примусово вивезли останнього до приватного будинку в с. Софіївська Борщагівка, де позивач перебував протягом 3 місяців. Позивач вказує, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні належним майном, не допускають до квартири та не дають можливості в ній проживати.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чинять будь-які перешкоди у користуванні належною квартирою ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2009 р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7,8).

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19.11.2021 р., засвідченої відділом реєстрації місця проживання управління Центру надання адміністративних послуг Бучанської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9).

В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач підтвердив, що дозволив їх реєстрацію, як членів сім`ї, оскільки ОСОБА_2 є його донькою.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 9 четвертої, п`ятої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб у жилому приміщенні, проживання з ними

в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР щодо осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог, оскільки будь-яких доказів систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим проживання з відповідачами в одній квартирі позивачем чи здійснення відповідачами перешкоди у користуванні належною квартирою, не надано.

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року (№ 447/455/17) є необґрунтованим, оскільки позивач не ставить питання про визнання осіб такими. що втратили право користування жилим приміщенням.

Доводи апелянта на те, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні квартирою не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

В матеріалах справи наявна відповідь ГУ Національної поліції в Київській області на звернення ОСОБА_1 . Однак суть такого звернення у відповіді не відображена.

Докази того, що позивач перебував у закладі для осіб похилого віку та перебував там проти своє волі, відсутні

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 02 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді