ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1581/23; 22-ц/821/1579/23; 22-ц/821/1582/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №700/500/21 Категорія: 305030000 Бесараб Н.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення помилково перерахованих коштів,-

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він помилково сплатив на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 105900,00 грн. Кошти були зараховані на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ ПриватБанк № НОМЕР_1 , згідно дублікату квитанції №0.0..1, код квитанції 1607-4457-0200-8316 від 27.05.2019 року, призначення платежу «Авансовий платіж за авто 105900 грн. ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 )» відправник ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ).

Даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування Приват 24, він планував перерахувати дані кошти на власний рахунок № НОМЕР_4 , як авансовий платіж за авто, для погашення договору лізингу автомобіля, але помилився у реквізитах, обрав не вірний (помилковий) шаблон платежу, який на вибір пропонувала система Приват24.

Позивач з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було.

05.08.2021 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно яких він доповнив, що доказом помилковості платежу та наміру перераховувати кошти на власний рахунок № НОМЕР_4 як авансовий платіж за власне авто є договір лізингу автомобіля №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року, довідка з банку №L44SDQA4AF03P108 від 20.07.2021 року про наявність заборгованості по договору №СS16A!00000339.

18.04.2021 року та 15.05.2021 року ним відбулися виїзди за адресою реєстрації відповідача АДРЕСА_1 , однак він там фактично не проживає та місце його перебування невідоме.

07.10.2021 року від позивача знову надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких він просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму у розмірі 155900,00 грн. помилково перерахованих коштів, оскільки 01.10.2021 року ним було виявлено ще один помилково сплачений платіж на суму 50 000,00 грн. на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ ПриватБанк» № НОМЕР_1 , з призначенням платежу «надходження готівки в погашення кредитів» того ж дня і на той же рахунок, що і раніше заявлений.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнений позовних вимог ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму у розмірі 155900,00 грн. помилково перерахованих коштів.

18 січня 2022 року судом було ухвалено заочне рішення у даній справі, яким позовні вимоги були задоволені у повному обсязі, а саме: стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 155900,00 грн. помилково перерахованих коштів, а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1559,00 грн.

15 травня 2023 року ухвалою Лисянського районного суду заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у даній цивільній справі задоволено, заочне рішення у даній справі скасовано та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що у даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки, для здійснення перерахунку коштів через послугу Приват24 необхідно ввести номер картки, після чого здійснюється ідентифікація особи якій перераховуються дані кошти, а тільки потім платник підтверджує необхідність здійснення транзакції.

Крім того, суд вважав дії ОСОБА_1 щодо перерахунку коштів такими, що викликають розумні сумніви у його добросовісній поведінці, з огляду на наявність у нього інших судових проваджень з аналогічними спорами.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій вказує, що рішення є незаконним, винесеним з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач з відповідачем ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було.

Посилання в заяві про перегляд заочного рішення відповідача на те, що кошти були отримані не безпідставно, а були перераховані в якості повернення позики від 2018 року, жодним доказом передбачених законом або угодою не підтверджені.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково визначено дії ОСОБА_1 щодо перерахунку коштів такими, що викликають розумні сумніви у його добросовісній поведінці, з огляду на наявність у нього інших судових проваджень з аналогічними спорами. Зауважує, що суд не ставить під сумнів добросовісну поведінку відповідача, що отримав кошти в значному розмірі та відмовляється їх повертати та вводить суд в оману про своє місце реєстрації та проживання, та хибно зазначає про те, що він не знав про існування судового процесу, вигадавши неіснуючий борг перед ним.

Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі подав заперечення на ухвали суду від 12 квітня 2023 року про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення від 18 січня 2022 року та від 15 травня 2023 року про задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Щодо місця реєстрації відповідача, то зазначає, що докази наявні в матеріалах справи спростовують інформацію про те, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою з будинком номер АДРЕСА_2 , а дані в паспорт були вписані заднім числом.

Крім того, судом не враховано, що відповідачем було пропущено процесуальні строки на подання заяви, а отже в клопотанні ОСОБА_2 про поновлення процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення необхідно було відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг доходить наступних висновків.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем, через систему віддаленого обслуговування Приват24, на рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ Приватбанк № НОМЕР_1 було перераховано кошти у сумі 105900,00 грн. та 50000,00 грн. Даний факт підтверджується дублікатом квитанцій №0.0..1, код квитанції 1607-4457-0200-8316 від 27.05.2019 року та копією платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року.

Згідно дублікату квитанції №0.0..1, призначенням платежу вказано «Авансовий платіж за авто 105900,00 грн. ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 )» відправник ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_3 ) та відповідно до копії платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року призначенням платежу вказано «надходження готівки в погашення кредитів».

Згідно договору фінансового лізингу №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року АТ КБ «Приватбанк» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу автомобіля.

З довідки з АТ КБ «Приватбанк» №L44SDQA4AF03P108 від 20.07.2021 року вбачається, що у позивача за договором лізингу автомобіля №СS16A!00000339 від 27.09.2018 року наявна заборгованості по договору №СS16A!00000339.

Позивач стверджував, що з ОСОБА_2 ніяких цивільно-правових угод, правочинів не укладали, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не було. Таке твердження будь-яким чином не спростовано відповідачем.

Згідно дублікату квитанції №0.0..1 від 27.05.2019 року та копії платіжного доручення №J0527O8ZH8 від 27.05.2019 року вбачається, що одержувачем грошових коштів в розмірі 105900,00 грн. та 50000,00 грн. є ОСОБА_2 .

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Норми вказаної статті застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

В заяві про перегляд заочного рішення відповідач стверджує, що кошти, які надійшли на його рахунок були повернуті позивачем на виконання умов договору позики, який був укладений між сторонами у 2018 року.

Водночас, у своїй позовній заяві позивач ОСОБА_1 наголошує, що дані кошти були перераховані ним помилково, без будь-якої правової підстави для цього.

В матеріалах справи відсутні належні докази укладення між сторонами договору позики, відсутній як сам договір позики, так і боргова розписка про надання коштів.

Колегія суддів, виходячи із засад справедливості, розумності, добросовісності, а також ставлячи метою встановлення дійсного характеру правовідносин між сторонами та істинну суть спору між учасниками справи, доходить висновку про наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статі 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі №185/446/18.

Колегія суддів вважає, що у даній справі безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, оскільки, як вірно зазначено у заяві про перегляд заочного рішення та з чим правомірно погодився суд першої інстанції для здійснення перерахунку коштів через послугу Приват24 необхідно ввести номер картки, після чого здійснюється ідентифікація особи якій перераховуються дані кошти, а тільки потім платник підтверджує необхідність здійснення транзакції. Крім того, у призначенні платежу ОСОБА_1 зазначив, окрім «авансовий платіж за авто 105900 грн.» також « ОСОБА_2 ( НОМЕР_5 )». Тобто у призначенні платежу зазначено прізвище отримувача та його реєстраційний номер платника податку (РНОКПП), що ставить під сумнів помилковість перерахування коштів на рахунок відповідача.

Щодо платежу на суму 50000,00 грн., який, як стверджує ОСОБА_1 , він помилково перерахував знову ж таки на рахунок ОСОБА_2 27.05.2019 року, то колегія суддів бере до уваги, що платіжне доручення №J0527О8ZH8 від 27.05.2019 року з призначенням платежу «Надходження готівки в погашення кредитів» було проведено через касу АТ КБ «Приватбанк», касир ОСОБА_3 , що виключає можливість помилкового використання «шаблонів платежів» розміщених в системі Приват24.

Крім того, колегія суддів вважає дії ОСОБА_1 щодо перерахунку коштів такими, що викликають розумні сумніви у його добросовісній поведінці, з огляду на наявність у нього інших судових проваджень з аналогічними спорами.

При цьому, колегія суддів жодним чином не заперечує право особи на судовий захист та на справедливі судові процедури.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На переконання суду апеляційної інстанції поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків) та за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог стягнення коштів в розмірі 155900 грн.

Отже висновки суду за результатами розгляду справи відповідають вимогам розумності та справедливості, судом не допущено неправильного застосування норм матеріального право або порушення норм процесуального права.

Щодо заперечень на ухвали суду, які не підлягають окремому оскарженню від рішення суду та клопотання позивача про витребування доказів.

Відповідно до ухвали Лисянського районного суду Черкаської області від 12 квітня 2023 року поновлено заявнику ОСОБА_2 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 18 січня 2022 року.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідачем наведено поважні причини пропуску строку на подання заяви.

У поданій заяві від 06 квітня 2023 року ОСОБА_2 зазначив про те, що дізнався про винесене заочне рішення 28.02.2023 року після того як зареєструвався у системі «Електронний суд». Також ним зазначено, що він перебував на лікарняному, а тому строки ним пропущено з поважних причин.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 23.02.2023 року, яка подана ним через «Електронний суд» про ознайомлення з матеріалами справи. Відповідач надав також довідку від 15.03.2023 року про те, що він звертався до лікаря травматолога.

Відповідно до статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суд першої інстанції, надавши вірну оцінку доводам ОСОБА_2 , сприяючи об`єктивному та справедливому розгляду справи, вважав за можливе поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині незаконності ухвали суду, якою скасовано заочне рішення від 18 січня 2022 року, у зв`язку з тим, що на думку позивача, дійсною адресою реєстрації відповідача є саме АДРЕСА_1 , а не АДРЕСА_2 , то колегія суддів враховує наступне.

У поданій заяві ОСОБА_2 вказував про те, що не знав про час і місце проведення судових засідань, повідомлення про розгляд справи та заочне рішення не отримував, місцем його реєстрації є АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортними даними, а фактичним місцем його проживання є АДРЕСА_3 , що підтверджується Випискою з ЄДРПОУ, оскільки відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Вказані доводи відповідача підтверджені належними доказами у справі.

Колегія суддів вважає безпідставними та надуманими твердження ОСОБА_1 щодо проставлення відмітки у паспорті ОСОБА_2 про його місце реєстрації заднім числом.

Слід зауважити, що ОСОБА_1 в заяві про уточнення позовних вимог від 05.08.2021 року вказував про те, що він виїздив за місцем реєстрації відповідача по АДРЕСА_1 , де зі слів мешканців даної вулиці дізнався, що ОСОБА_2 за даною адресою не проживає, фактичне місце перебування невідоме.

Крім того, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_1 у частині оспорених ухвал на результати розгляду справи не впливають, оскільки судом першої інстанції дотримано вимоги законності та об`єктивності при ухваленні судового рішення.

Більше того, сам апелянт звертає увагу апеляційного суду на вказані вище ухвали районного суду лише як на підставу незаконності самого рішення суду по суті спору. Тому ці судові рішення не є предметом окремого апеляційного розгляду і не потребують окремого судового рішення по кожному з них.

Підстав для витребування додаткових доказів про місце реєстрації відповідача, колегія суддів не вбачає доцільним та необхідним, а тому подане клопотання ОСОБА_1 судом відхиляється.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 21 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді