Номер провадження: 22-ц/813/6845/23
Справа № 1
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» - адвоката Поліщук Олени Григорівни на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Шевчук Ю.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

06.03.2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Державного підприємства (далі - ДП «Білгород-Дністровський МТП» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що в період з 05.09.2007 року по 29.04.2022 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем ДП «Білгород-Дністровський МТП».

Останнім часом, відповідачем не виплачувалась заробітна плата позивачці ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю коштів. У день звільнення, відповідачем не було повідомлено позивачку ОСОБА_1 про належні їй суми до виплати при звільненні та не було виплачено їй заборгованість із заробітної плати. Станом на 06.03.2023 року заборгованість по виплаті заробітної плати перед позивачкою ОСОБА_1 складає 101 004,95 грн. Середньоденна заробітна плата позивачки після утримання податків та зборів складає 318,84 грн. Оскільки станом на теперішній час відповідачем заборгованість із заробітної плати перед позивачкою ОСОБА_1 не погашена, у зв`язку з чим, остання просила стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі, яка станом на 06.03.2023 року складає 69 825,96 грн. (а.с.1-4).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ДП «Білгород-Дністровський МТП» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі у сумі 101 004,95 грн., а також компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі за період шість місяців у сумі 41 449,20 грн.

Стягнуто з ДП «Білгород-Дністровський МТП» на користь держави судовий збір у сумі 1 073,60 грн. (а.с.48-53).

В апеляційній скарзі представника ДП «Білгород-Дністровський МТП» - адвокат Поліщук О.Г. ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2023 року та просить ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.57-64).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказала, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає (а.с.90-93).

Вирішуючи питання про слухання справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.96-100).

У зв`язку з цим, колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді тривалий час, від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції за наявними доказами, які є в матеріалах справи, за участю позивача ОСОБА_1 , у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме Наказу №216-к від 05.09.2007 року, ОСОБА_1 було прийнято на посаду бухгалтера бухгалтерії ДП «Білгород-Дністровський МТП» (а.с.6-7).

З наданої позивачем копії трудової книжки, вбачається, що згідно Наказу №48-к від 28.01.2008 року позивачка ОСОБА_1 була переведена на посаду заступника головного бухгалтера бухгалтерії. Відповідно до Наказу №701-к від 04.12.2018 року, позивачка ОСОБА_1 була переведена на посаду в.о. головного бухгалтера бухгалтерії (а.с.11).

Наказом №87-к від 29.04.2022 року, ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.11).

29.04.2022 року на адресу позивачки ОСОБА_1 відповідачем було направлено повідомлення про необхідність з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки та розрахунку належних при звільненні виплат. Однак, зазначене вище повідомлення було повернуто на адресу відповідача ДП «Білгород-Дністровський МТП» у зв`язку з відмовою адресата від отримання та закінченням терміну зберігання.

Відповідно до Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року, станом на 24.04.2023 року заборгованість відповідача - ДП «Білгород-Дністровський МТП» перед позивачкою ОСОБА_1 по заробітній платі становить 101 004,95 грн. Середньоденний заробіток позивачки після утримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становить 318,84 грн. (а.с.43).

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що згідно до ч.1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Згідно ч.1 ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи, та підтверджено ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, позивач здійснювала догляд за своєю свекрухою (рідною мамою чоловіка) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до Довідки №44 від 20.04.2022 року, виданою КНП «Центра первинної медико-санітарної допомоги, Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області» потребуала постійного стороннього догляду. Зазначене підтверджується також Висновком №44 від 20.04.2022 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (а.с.23-24).

Крім того, матеріали справи не мають доказів дня вручення позивачці ОСОБА_2 копії наказу про звільнення її з посади або видачі їй трудової книжки.

Довідка про заборгованість була видана їй лише після звернення її до суду з даним позовом, а саме після 25.04.2023 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 у відповідності до ст.127 ЦПК України, скористалась своїм правом на звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до суду, та надала суду належні докази поважності пропуску процесуального строку.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі було досліджено причини пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом, та обґрунтовано визнано причину пропуску строку поважною та задоволено усну заява позивача про його поновлення.

Стосовно доводів апелянта про те, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права при ухваленні рішення, а саме: не було враховано, що позивач з власної волі не з`явилась до відділу кадрів ДП «Білгород-Дністровський МТП» для отримання трудової книжки та повідомлення про належні їй виплати, вина ДП «Білгород-Дністровський МТП» як роботодавця відсутня, тому на думку відповідача, позивач втратила право на отримання виплат, в тому числі компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то апеляційний суд вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч.1 ст.21 вищевказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

З матеріалів справи вбачається, а саме з Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року (а.с.43), що у відповідача існує заборгованість по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі 101 004, 95 грн., і доказів того, що вона була погашена суду надано не було, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 в цій частині.

Аналогічну довідку надала позивач ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції (а.с.104).

Відповідно до ст.43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Тобто, саме на роботодавцеві лежить обов`язок по видачі працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та проведення з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Так, ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців . При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нормами діючого законодавства чітко обмежений строк, за який працівник може отримати компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі, а саме терміном у шість місяців, а тому відповідач повинен виплатити позивачці компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі за шість місяців.

При розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано вимоги Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року, згідно якої врахуванню при розрахунку днів затримки розрахунку підлягають не календарні дні, а робочі дні.

Як вбачається з Довідки №328/74/05-42 від 25.04.2023 року, середньоденний заробіток позивачки ОСОБА_1 після утримання обов`язкових податків для виплати компенсації за затримку розрахунку в день звільнення становив 318,84 грн., а кількість робочих днів в період з 29.04.2022 року по 29.10.2022 року становила:

- травень 2022 року - 22 робочих дня;

- червень 2022 року 22 робочих дня;

- липень 2022 року 21 робочих дня;

- серпень 2022 року 23 робочих дня;

- вересень 2022 року - 22 робочих дня;

- жовтень 2022 року - 20 робочих дня.

Отже, всього за період з 29.04.2022 року по 29.10.2022 року сума яка підлягає стягненню за 130 робочих днів * 318,84 грн. складає 41 449,20 грн., у зв`язку чим суд вірно дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно доводів апелянта, щодо недоведеності факту того, що ОСОБА_2 направляла на адресу ДП «Білгород-Дністровський МТП» заяву про надання довідки про суму заборгованості по заробітній платі спростовується наявним в справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та відповідною заявою ОСОБА_2 (а.с.13, 14).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Білгород-Дністровський морський торговельний порт» - адвоката Поліщук Олени Григорівни залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 19.10.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький