КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Українця В.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Правекс-Банк» про визнання договору недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати недійсними з дати укладення кредитний договір № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року, договір від 06 вересня 2016 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року, договір іпотеки № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року та договір від 06 вересня 2016 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року та припинення іпотеки відповідно до цих договорів шляхом виключення записів № 6994, 6995, 6989, 775 з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, номер правочину 2538853.

Позов мотивований тим, що 03 грудня 2007 року уклала з АТ КБ «Правекс-Банк» кредитний договір щодо надання споживчого кредиту на суму 51000 доларів США, що було еквівалентно 257550 грн., для придбання квартири, що є її єдиним житлом, вартістю 93000 доларів США, тобто на половину вартості квартири, а також сплати комісійних та супутніх винагород банку за видачу кредиту. Того ж дня сторонами було укладено договір іпотеки на вищевказане житло, на підставі якого банк набув права іпотекодержателя. Щомісячна сума платежів складала в середньому 545 доларів США за відсотковою ставкою 12,8 %.

Після зростання курсу долара США в 2008 році вона неодноразово зверталася до банку стосовно зниження відсоткової ставки та фінансового навантаження по кредитним платежам, однак банк ігнорував її звернення. Дочекавшись максимального значення курсу долара США, банк найняв колекторів, створів їй неможливі умови праці і проживання, змусив укласти 06 вересня 2016 року договори про внесення змін та доповнень до кредитного та іпотечного договорів від 03 грудня 2007 року щодо реструктуризації боргу з кабальними умовами. Вона неодноразово зверталася до банку стосовно зменшення відсоткової ставки по кредиту для можливості сплати тіла кредиту, але банк постійно відмовляв, в зв`язку з чим вона позбавлена можливості платити щомісячні платежі до моменту закінчення карантину та відновлення платоспроможності. Таким чином, умови кредитного договору та змін до нього призвели до значного погіршення її фінансового стану та проживання за межею бідності, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини, зазначені в позові, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, а також мотивувальну частину рішення суду першої інстанції.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу, що встановлення в кредитному договорі будь-яких зборів, відсотків, комісій забороняється, а відтак відповідні умови договору є несправедливими, таким чином, кредитні договори порушують вимоги п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу на несправедливі умови кредитного договору щодо ціни договору, які призвели до значного погіршення фінансового стану та проживання позивача за межею бідності.

Зазначала, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною в договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, отже, існує істотний дисбаланс прав та обов`язків на шкоду споживача щодо ціни договору, що не було враховано судом першої інстанції. Наведене спростовує позицію суду щодо відсутності порушень таких істотних умов кредитного договору, як його ціна.

Вказувала, що за весь період обслуговування кредиту з 2007 року по 2020 рік нею сплачено 883840 грн., тобто 343 % від вартості кредиту, переплата складає втричі більшу суму від отриманого кредиту, в тому числі по тілу кредиту 261800,03 грн., яке вже виплачене. При цьому заборгованість перед банком складає 988017,52 грн., що складає 727 % від суми кредиту, і згідно умов договору банк має право звернути стягнення на квартиру, що є її єдиним житлом, за половину вартості якої вона сплатила власні кошти, а за іншу половину, взяту в кредит, вже сплатила банку три рази.

Крім того, умови кредитних договорів, а саме підвищення відсоткової ставки з 12,8 % до 16 % та збільшення суми кредиту в 5 разів в зв`язку зі зростанням курсу долару США призвели до значного погіршення її фінансового стану, таким чином, умови кредитного договору є несправедливими стосовно неї як споживача фінансових послуг.

Вважала, що умови кредитних договорів порушують принцип рівності сторін договору, оскільки захищають лише права банку, а не споживача, створюють для неї нерівні умови щодо збільшення суми заборгованості по кредиту з суми 257550 грн. на суму 1106149,35 грн., збільшення відсоткової ставки з 12,8 % до 16 %, передачі прав вимог по договору іншому кредитору без письмової згоди, залишив без права вибору третіх сторін по наданню супутніх послуг по обслуговуванню кредиту.

Наголошувала, що банком порушено таку істотну умову кредитного договору, як його ціна, що призвело до дисбалансу зарахування відсотків та тіла кредиту на шкоду споживача, поставило її в тяжке та несправедливе становище в договірних зобов`язаннях.

Крім того, суд першої інстанції не застосував правові висновки Верховного Суду, які є обов`язковими для застосування.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про визнання договору недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що позивач при укладенні договорів ознайомилась та погодилась із усіма істотними умовами договорів та підписала їх, не надала суду будь-яких доказів того, що діями відповідача порушені її права як споживача, оспорювані кредитний договір, договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору, договір іпотеки та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки укладено та підписано сторонами відповідно до умов, визначених чинним законодавством України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як встановлено судом, 03 грудня 2007 року АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2546-002/07Р, за умовами якого банк надає позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 51000 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.14 даного договору. Кредит надається позичальникові строком з 03 грудня 2007 року до 03 грудня 2031 року зі сплатою 12,8 % річних (а. с. 12 - 17).

Згідно п. 1.3 договору у кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за цим договором (відносно строків сплати відсотків і повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі), розмір процентної ставки збільшується на 1 % річних, починаючи від розміру, встановленого в п. 1.2 цього договору.

Згідно п. 6.1.8, 6.1.10 позичальник зобов`язується при зміні свого місця проживання або місця перебування повідомити банк протягом 3 календарних днів, а про зміну сімейного стану - не пізніше семи календарних днів про цю зміну.

Згідно п. 7.1.2 договору банк має право залежно від зміни кредитної політики банку змінювати розмір процентної ставки користування кредитом, письмово попередивши позичальника про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати введення нової ставки.

Згідно п. 7.1.7 договору банк має право без згоди позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору, в односторонньому порядку розірвати його та направити на адресу позичальника листа про розірвання даного договору або з викладенням змін або доповнень.

Згідно п. 9.1 договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення відсотків за користування кредитними коштами позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної відсоткової ставки, зазначеної в п. 1.2 даного договору, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення.

Згідно п. 10.2 договору кожна зі сторін даного договору зобов`язана зберігати сувору конфіденційність його умов, а також технічну, комерційну, фінансову й іншу інформацію про партнера за виключенням випадків, передбачених п. 10.7 даного договору.

Згідно п. 10.7 договору шляхом укладення та підписання позичальником даного договору, позичальник, у випадку невиконання або неналежного виконання ним своїх зобов`язань за даним договором, надає банку право використовувати банківську таємницю, що стосується кредитної історії, виконання зобов`язань, фінансового стану, а також інформацію про те, чи є він клієнтом банку, на власний розсуд для надання будь-яким особам, підприємствам, установам, організаціям будь-якої форми власності. У цьому випадку розкриття банком банківської таємниці, що стосується кредитної історії, виконання зобов`язань, фінансового стану, а також інформацію про те, чи є він клієнтом банку, позичальник не буде мати до банку претензій.

Згідно п. 2 додатку № 1 до кредитного договору, погоджено додаткові витрати клієнта при оформленні кредиту на купівлю нерухомості: страхування об`єкта нерухомого майна в страховій компанії, узгодженій з банком - 0,7 % оціночної вартості нерухомого майна, послуги по незалежній експертній оцінці об`єктів нерухомості суб`єкта оціночної діяльності - 600 грн., нотаріальні послуги при оформленні договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна згідно індивідуальним тарифам приватних нотаріусів (а. с. 18).

24 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Правекс-Банк» з заявою, в якій просила конвертувати залишок по тілу кредиту в національну валюту (гривню) зі списанням 50 % заборгованості, що залишилася, встановити процентну ставку на рівні діючої на весь термін дії договору. списати всі нараховані пені та штрафи, списати нараховані та несплачені відсотки, починаючи з 2015 року, встановити щомісячний платіж в сумі не більше 3000 грн. (а. с. 86 - 87).

06 вересня 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року, яким сторони змінили валюту зобов`язання за кредитним договором з долару США на національну валюту - гривня (п. 5.1), підтвердили, що загальний розмір заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 06 вересня 2016 року складає 43427,51 доларів США, з яких 8435,16 доларів США - несплачені проценти, 32859,02 доларів США - непогашений кредит, 2133,33 доларів США - неустойка (пеня). Загальний розмірі заборгованості позичальника за кредитним договором станом на 06 вересня 2016 року за офіційним курсом НБУ на дату укладання даного договору становить суму, еквівалентну 1 163 294,97 грн., з яких 225953,07 грн. - несплачені проценти, 880196,28 грн. - непогашений кредит, 57145,62 грн. - неустойка (пеня) (а. с. 27 - 33).

Згідно п. 5.2.1 договору сторони домовились, що проценти за користування грошовими коштами в національній валюті в розмірі 12,8 річних будуть нараховуватись банком на період з 06 вересня 2016 року по 06 вересня 2019 року.

Згідно п. 5.2.1.1 договору сторони домовились, що проценти за користування грошовими коштами в національній валюті в розмірі 16 % річних будуть нараховуватись банком на період з 06 вересня 2019 року по 06 вересня 2041 року.

Згідно п. 5.2.3 договору сторони домовились, що у випадку прострочення платежів більш ніж на 60 днів поспіль банк має право змінити з наступного дня, після спливу такого періоду, процентну ставку за кредитним договором, на плаваючу процентну ставку + 3 %, що не потребує укладення додаткових договорів, та не являється зміною в односторонньому порядку.

Згідно п. 7.1, 7.2 договору позичальник зобов`язується укладати договори страхування предмету забезпечення, переданого в іпотеку банку, зі страховими компаніями, акредитованими банком. В додатку 1 до договору банк встановлює базовий страховий тариф нерухомого майна.

Згідно п. 8.3 договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов`язання за даним договором, а також за правами, пов`язаними із забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором, третій особі без згоди позичальника, за умови направлення письмового повідомлення на адресу позичальника.

03 грудня 2007 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , придбала квартиру АДРЕСА_1 за 469650 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 93000 доларів США, які покупець сплатив продавцю до підписання і нотаріального посвідчення цього договору (а. с. 83 - 84).

03 грудня 2007 року АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 2546-002/07Р, зі змінами, внесеними договором від 06 вересня 2016 року, за умовами яких іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за кредитним договором № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та в повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків, іншої заборгованості, передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 . Передане в іпотеку нерухоме майно оцінено за домовленістю сторін в 88000 доларів США, що за курсом НБУ на дату укладення договору еквівалентно 444400 грн. (а. с. 49 - 55, 56 - 58).

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість майна від 21 червня 2016 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки становить 658300 грн., ліквідаційна вартість - 570500 грн. (а. с. 109).

На а. с. 65 - 81 знаходиться копія виписки АТ «Правекс-Банк» за особовим рахунком ОСОБА_1 за період з 06 вересня 2016 року по 30 липня 2020 року.

Згідно довідки АТ «Правекс-Банк» від 03 березня 2016 року, за період з 03 грудня 2007 року по 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 погашена позичкова заборгованість в розмірі 14540,98 доларів США, заборгованість за відсотками 38866,78 доларів США (а. с. 61 - 64).

На а. с. 60 знаходиться копія довідки АТ «Правекс-Банк» від 07 листопада 2016 року, згідно якої ОСОБА_1 дійсно працює з 07 червня 2007 року на посаді головного економіста відділу платежів та внутрішнього контролю в ПАТ КБ «Правекс-Банк» та її дохід становив з травня по жовтень 2016 року 73962,93 грн.

На а. с. 59 знаходиться копія листа АТ «Правекс-Банк» від 12 лютого 2020 року на ім`я ОСОБА_1 , яким у відповідь на її звернення повідомлено, що за умовами кредитного договору зменшення відсоткової ставки не передбачено, з метою зменшення суми щомісячного платежу банк готовий запропонувати декілька варіантів реконструкції заборгованості за кредитним договором.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору про внесення змін та доповнень) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно із частиною п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору про внесення змін та доповнень) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 359/3055/15-ц (провадження № 61-19559св19) та від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18).

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що після укладення договору між сторонами виникли кредитні правовідносини, тому до спору щодо виконання оспорюваного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.

Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі

№ 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, кредитний договір та зміни до нього підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору, будь-яких претензій щодо непроведення з нею переддоговірної роботи та незгоди з окремими пунктами цього договору або щодо нерозуміння нею окремих його частин не виказувала, та в подальшому тривалий час виконувала його умови, тому дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору та змін до нього в цілому.

Часткове виконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору з 2007 року свідчить про те, що нею схвалені умови договору про надання споживчого кредиту та підтримувались правовідносини, які виникли між банком й нею на підставі оспорюваного кредитного договору, а процесуальна поведінка спрямована на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Щодо збільшення процентної ставки по кредитному договору, суд першої інстанції правильно встановив, що умови про збільшення процентної ставки до 16 % були передбачені сторонами безпосередньо при укладенні договору від 06 вересня 2016 року, тому зазначене не є односторонньою зміною банком процентної ставки, і позивач погодилась з такою умовою при укладенні договору.

За змістом позовної заяви, ОСОБА_1 не мала заперечень щодо умов кредитного договору від 03 грудня 2007 року до початку зростання курсу долара США в 2008 році, і посилалася на те, що внаслідок всесвітньої фінансової кризи та стрімкого зростання курсу долара США по відношенню до гривні, вона втратила можливість виплачувати кредит, оскільки знаходиться у скрутному майновому стані. Вказані обставини належно оцінені судом першої інстанції, яким зауважено, що укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона з`ясовує, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та змін до нього, а також припинення іпотеки є похідними від вимоги про недійсність кредитного договору, і тому задоволенню не підлягають при відмові в задоволенні позову про визнання недійсними кредитного договору та змін до нього.

Відповідачем АТ «Правекс Банк» до суду першої інстанції подавалася заява про застосування строку позовної давності від 22 лютого 2021 року (а. с. 112), яка не розглядалась судом з огляду на відмову в позові в зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю, що є самостійною підставою для відмови в позові, та оскільки позовна давність застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Доводи представника позивача, що подання відповідачем заяви про застосування позовної давності свідчить про фактичне визнання ним позову не ґрунтуються на вимогах закону, є нічим не підтвердженими припущеннями, оскільки з процесуальними заявами про повне або часткове визнання позову відповідач до суду не звертався, в зв`язку із чим відхиляються апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване рішення є достатньо мотивованим і містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не погоджується з необґрунтованими доводами апеляційної скарги про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача щодо ціни договору та нечесної підприємницької практики, на що, на думку позивача, не було звернуто увагу судом першої інстанції.

Така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним як несправедливості включених до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_1 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.

Самі по собі посилання та арифметичні розрахунки позивача щодо збільшення реальної вартості кредиту, виданого в іноземній валюті, але виконані щодо української гривні, не свідчать про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача щодо ціни договору, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що банк найняв колекторів, створів їй неможливі умови праці і проживання, змусив укласти 06 вересня 2016 року договори про внесення змін та доповнень до кредитного та іпотечного договорів від 03 грудня 2007 року щодо реструктуризації боргу, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані та не підтверджені будь-якими доказами.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому щодо невідповідності дій відповідача принципам справедливості, добросовісності та розумності, апеляційний суд приймає до уваги, що кредитний договір № 2546-002/07Р від 03 грудня 2007 року було реструктуризовано в 2016 році саме за ініціативою позивача, яка погодилася з умовами реструктуризації на час укладення додаткового договору від 06 вересня 2016 року і тривалий час їх виконувала.

Апеляційним судом відхиляються неспроможні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував жодних правових позицій Верховного Суду, з огляду на те, що така підстава для зміни чи скасування рішення не передбачена ст. 376 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що апеляційна скарга не містить доводів щодо невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, будь-яким правовим висновкам Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.