Ухвала

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 346/4235/16

провадження № 61-13604ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Дикун Ігор Васильович, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що 12 вересня 1995 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . За умовами договору дарування від 07 листопада 1995 року ОСОБА_2 отримав у власність незакінчений будівництвом будинок, готовність якого становила 53 % з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що за час подружнього життя вони спільними зусиллями, за рахунок спільних сімейних коштів завершили будівництво будинку та здали його в експлуатацію. На підставі рішення виконавчого комітету Коломийської ради від 15 березня 2005 року № 55 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно у АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, рішення про реєстрацію права власності було прийнято 20 квітня 2006 року на підставі свідоцтва про право власності від 22 лютого 2005 року та рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 15 березня 2005 року, власником зазначений ОСОБА_2 . Разом із тим зазначала, що оскільки будинок був збудований ними за час шлюбу, він належить їй та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Крім того, для обслуговування будівель та господарських споруд ОСОБА_2 , відповідно до рішення виконкому Коломийської міської ради від 15 вересня 2000 року № 342 була передана земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_3 , площею 0,1000 га, про що 20 листопада 2000 року на його ім`я виданий державний акт серії ІУ-ІФ №018062, зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №7597. Відповідно до експертної оцінки вартість земельної ділянки становить 12 440 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2015 року шлюб між ними розірваний.

Вказувала, що у спірному будинку фактично проживає вона та їхні повнолітні діти, відповідач будинком не користується. Відсутність реєстрації позивача, як співвласника житлового будинку, обмежує її права на розпорядження майном. ОСОБА_2 уникає спілкування з нею, місце його фактичного проживання їй не відоме. Оскільки відповідач зареєстрований єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки, створив нову сім`ю, позивач побоюється, що ОСОБА_2 на власний розсуд без врахування її інтересів може розпорядитись майном на яке вона має право відповідно до закону.

Просила визнати за нею право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку, призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку призначену для обслуговування будівель та господарських споруд площею 0,1000 га, яка розташована за вказаною вище адресою.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Дикун І. В., через засоби поштового зв`язку, надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Дикун І. В., залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, зокрема, заявнику слід було надати нову редакцію касаційної скарги, в якій навести підставу касаційного оскарження та її нормативно-правове обґрунтування; зазначити ціну позову та сплатити суму судового збору з урахуванням вартості спірного майна.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, зокрема, уточнена касаційна скарга, в якій зазначено підставу касаційного оскарження судового рішення апеляційної інстанції та зазначено, що ціна позову у цій справі становить - 105 940 грн.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Ціна позову визначається, зокрема у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна (пункт 2 частини першої статті 176 ЦПК України).

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що у 2023 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2023 року 2 684,00 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку та ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2023 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684,00 грн х 250 = 671 000,00 грн) та становить 105 940,00 грн.

Отже, зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження.

Верховний Суд, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет спору, вважає, що наявні підстави для визнання справи малозначною (незначної складності).

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, варто вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - адвокат Дикун Ігор Васильович, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко