Постанова

Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 201/11673/20

провадження № 61-10383св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання договору щодо відчуження транспортного засобу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 12 квітня 2019 року по 01 вересня 2020 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , з якою вели спільний побут, разом проводили дозвілля та здійснювали туристичні подорожі. Усі фінансові витрати, пов`язані із спільним проживанням, побутом та відпочинком були понесені ним особисто. Вказував, що разом з відповідачкою та її дочкою - ОСОБА_5 проживали за різними адресами. Так, з 07 квітня 2019 року вони проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а з 10 жовтня 2019 року - у будинку АДРЕСА_2. Крім того, з 15 грудня 2019 року вони разом проживали у квартирі АДРЕСА_3 на підставі договору оренди квартири, що укладений між ним та ОСОБА_6 .

Зазначав, що 06 грудня 2019 року за відповідачкою було зареєстровано право власності на транспортний засіб «Lexus NX 300», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач вважав, що оскільки реєстрація права власності на транспортний засіб за відповідачкою було здійснено за час їх спільного проживання, то вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу між ними у рівних частках. Проте, відповідачка без його відома та згоди 20 липня 2021 року відчужила вказаний автомобіль ОСОБА_7 , який у подальшому 10 вересня 2021 року відчужив вказаний автомобіль ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- здійснити поділ автомобіля «Lexus NX 300», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є його та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, визнавши за ним право власності на 1/2 його частку;

- визнати недійсним договір від 10 вересня 2021 року щодо відчуження ОСОБА_7 вказаного транспортного засобу ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня

2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що він спільно з ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний бюджет у період часу з 07 квітня 2019 року по 01 вересня 2020 року. Обставини спільного відпочинку сторін, спільні свята, переведення позивачем коштів на рахунок відповідачки, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Крім того, позивачем не доведено, що спірний автомобіль було придбано за спільні кошти сторін у період їх спільного проживання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також вказав, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що у період часу з 07 квітня 2019 року по 01 вересня 2020 року він разом з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і не доведено що спірний автомобіль було придбано сторонами за спільні кошти.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а позов ОСОБА_1 задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали

з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, не врахували, що обставини щодо спільного проживання сторін підтверджуються світлинами, письмовими документами щодо спільного проживання та подорожей, а також показаннями свідків. Крім того, суди не надали належної оцінки нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 від 23 вересня 2020 року, зі змісту якої вбачається, що вона підтверджує наявність цивільного шлюбу з позивачем.

Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що згідно з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 за ОСОБА_2 06 грудня 2019 року зареєстровано право власності на автомобіль «Lexus NX 300», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За змістом нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 23 вересня 2020 року остання стверджувала, що вона 16 червня 2020 року отримала від свого цивільного чоловіка ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 133 442 грн, які належали його матері ОСОБА_9 , за які було придбано квартиру АДРЕСА_4 , договір на яку було оформлено на її батька - ОСОБА_10

ОСОБА_2 з 04 грудня 2019 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 .

Згідно з договором від 15 грудня 2019 року про оренду квартири АДРЕСА_3 , укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 15 грудня 2019 року по 15 грудня 2020 року, в орендованій квартирі буде проживати сам орендар та члени його сім`ї: ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_5 .

У договорі на туристичне обслуговування від 13 березня 2019 року № 84990, укладеному між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 , як турагентом з однієї сторони, і ОСОБА_1 , як туристом (замовником), з іншої сторони, йшлося про комплекс туристичних послуг у місті Анталії, що надавався ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_12 .

Матеріали справи містять спільні світлини позивача, відповідачки та дитини (т. 1, а. с. 139-148, 219-228).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої

статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року

№ 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають

у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу

є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення

у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. А інших доказів позивач суду не надав.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження

№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не надано належних й допустимих доказів, які безумовно підтверджували б факт його спільного проживання з ОСОБА_2 з квітня 2019 року по вересень 2020 року, як чоловіка та жінка.

Отже, встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поділ спірного автомобіля, оскільки позивачем не доведено, що між ним та відповідачкою були відносини, притаманні подружжю, а спірний автомобіль придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги показання свідків та світлини, на яких позивач зображений разом відповідачкою на відпочинку, а також на спільних святах, як підтвердження спільного проживання без реєстрації шлюбу, колегія суддів відхиляє, оскільки показання свідків та інші докази судами оцінено відповідно до положень статті 89 ЦПК України (оцінка доказів).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть підтверджувати те, що між сторонами склалися та мали місце протягом зазначеного періоду часу усталені стосунки, які притаманні подружжю.

У зв`язку з викладеним посилання на відповідні судові рішення Верховного Суду є безпідставним і нерелевантними до цієї справи.

Посилання касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_2 від 23 вересня 2020 року, зі змісту якої вбачається, що вона називала позивача цивільним чоловіком, також не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням їм відповідної правової оцінки. Зазначена заява не доводить наявність всіх необхідних умов для застосування положень статті 74 СК України.

Крім того, Верховний Суд погоджується із доводами відзиву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 - на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - про те, що позивач не залучив до участі у справі іншу сторону правочину - ОСОБА_7 і не заявляв вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник