ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/589/20 Номер провадження 22-ц/814/1333/23Головуючий у 1-й інстанції Тимченко А.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Триголов В.М., Чумак О.В.

розглянувши у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року, постановлене суддею Тимченко А.М. (повний текст складено 07 травня 2021 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакція газети «Печенізький край» про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

07.02.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд до ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» з позовною заявою про захист честі, гідності та ділової репутації. Просить:

- визнати недостостовірною та такою, що порушує право на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену ТОВ «Редакція газети «Печенізький край», а саме: « ОСОБА_2 є помічником і бізнес-партнером Олександра Гусарова» та «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приміщення дитячого садка в Мартовій під обіцянку побудувати там будинок відпочинку»;

- зобов`язати ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» спростувати поширену відносно позивача вищезазначену інформацію у черговому випуску друкованого видання газеті «Печенізький край»;

- стягнути з ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 5000,00 грн.;

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначені висловлювання в офіційному друкованому засобі масової інформації, мета якого в свою чергу є інформування мешканців Печенізької громади про стан та розвиток громади та інші питання, пов`язані з життям селища, є недостовірною інформацією, поширеною з метою його дискредитації перед виборцями, чим порушені його гідність, честь та ділова репутація та заподіяна моральна шкода.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Редакція газети «Печенізький край» відмовлено.

Рішення вмотивовано тим, що спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями, а не твердженнями про вчинення конкретної дії. Позивач є Печенізьким селищним головою і на момент публікації статті був зареєстрованим кандидатом на цю посаду, був головою РДА та депутатом Харківської обласної ради, а отже публічною особою, тому межа допустимої критики та обсяги інформації щодо нього є значно ширшими. За відсутності підстав для визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканості, ділової репутації, інформацію, розповсюджену відповідачем, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вважає, що районний суд при винесенні рішення був необ`єктивним, а оцінка доказів є односторонньою та неповною.

Вказує, що фізична особа, немайнові права якої порушено, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації в ЗМІ.

Заперечує твердження відповідача, що він, позивач, є бізнес-партнером Ніколаєнка Максима, тоді як відповідачем не надано жодних доказів достовірності такої інформації та джерел, з яких отримано таку інформацію.

Звертає увагу, що інформація, яку він просить спростувати, є фактичним твердженням відповідача і не підпадає під категорію оціночного судження.

Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 10.02.2021 у справі №753/338/19 та від 21.01.2021 у справі №914/371/19, доводить, що саме на відповідача покладається обов`язок переконатися у достовірності поширеної ним інформації. У разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації він повинен утриматися від її поширення.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 16 червня 2021 року відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін.

05.07.2021 до Харківського апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «Редакція газети «Печенізький край», в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено з повідомленням учасників справи.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи в апеляційній інстанції.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

За змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила такі обставини.

Судом встановлено, що на сторінці №4 газети «Печенізький край» від 17.10.2020 за №42(1464), надрукована стаття, автором якої ОСОБА_5 , висловлена наступна інформація: «На рейдерстві та залякуванні місцевих жителів будує свій бізнес ОСОБА_2 - депутат Печенізької районної ради, він же помічник і бізнес-партнер Олександра Гусарова». Крім того, автором цієї статті зазначене наступне: «Журналістське розслідування вивело на інформацію про придбання кілька років тому ОСОБА_2 і ОСОБА_4 приміщення дитячого садка в ОСОБА_6 під обіцянку побудувати там будинок відпочинку. ОСОБА_2 просто розпиляв його на будматеріали й розпродав, залишивши жителям ОСОБА_6 після себе гори будівельного сміття. ОСОБА_2 звик тільки руйнувати та залякувати, і яскравим показником його діяльності є ті «порядки», які він влаштував у селищі. Моторошно від того, що він зі своїми поглядами балотується в депутати громади, а його близький друг і партнер ОСОБА_7 у голови громади. Що буде з усіма нами, якщо вони ними будуть?!». /а.с.50/

Відповідно до постанови Печенізької СТВК від 28.09.2020 №7 «Про реєстрацію кандидатів на посаду Печенізького селищного голови та кандидатів в депутати Печенізької селищної ради на місцевих виборах 25.10.2020» та додатку до неї ОСОБА_1 був зареєстрований кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області. /а.с.21-23/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач є Печенізьким селищним головою Чугуївського району Харківської області, на момент публікації статті був зареєстрованим кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області, був головою РДА та депутатом Харківської обласної ради, тобто публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. Спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження, а тому поширення таких суджень повинно оцінюватися з точки зору суспільної відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством. За відсутності підстав для задоволення вимог щодо спростування оспорюваної інформації, відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони зроблені на підставі повно з`ясованих фактичних обставинах, вірно встановлених спірних правовідносинах та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги правильність висновків районного суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням районного суду, переоцінки доказів на власну користь, хибного тлумачення норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційний суд враховує наступне.

Згідно із ч.1 ст.28, ч.4 ст.32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ч.1 ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.ст.94,277 ЦК України, ч.4 ст.32 Конституції України, ст.10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 297 ЦК України встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Межа допустимої критики щодо публічної особи, визначається з урахуванням конкретних обставин справи і є ширшою, ніж щодо приватної особи.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Враховуючи викладені норми матеріального права, досліджуючи зміст оспорюваної публікації, апеляційний суд визнає правильними висновки суду першої інстанції, що поширена інформація є оціночними судженнями відповідача щодо діяльності позивача, який на час публікації був зареєстрованим кандидатом на посаду Печенізького селищного голови Чугуївського району Харківської області та мав статус публічної особи. При цьому, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб, є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки цих осіб є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10 серпня 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів є запорукою побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Водночас необхідним є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Оцінюючи спірні висловлювання, апеляційний суд приходить до висновку, що вказані у опублікованій відповідачем статті висловлювання є оціночними судженнями, оскільки вони не містять конкретних ознак, фактичних даних, які можливо довести чи спростувати. Крім того, такі висловлювання не можна кваліфікувати як такі, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Тому апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо заперечення позивачем бізнес-партнерства з ОСОБА_3 та ненадання відповідачем доказів протилежного.

Також не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо необ`єктивності суду першої інстанції при розгляді справи та неправильної і неповної оцінки доказів.

Як убачається із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, районний суд, дотримався вимог Цивільного процесуального кодексу, передбачених ст.ст.76-81 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності наданих сторонами доказів та здійснив їх оцінку у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 10.02.2021 у справі №753/338/19 та від 21.01.2021 у справі №914/371/19, апеляційний суд відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на вибірковому їх цитуванні, які, крім того, за змістом не суперечать висновкам районного суду, з якими погоджується апеляційний суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, з урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки оскаржуване рішення ухвалено на підставі повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, правильно застосованих норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.10.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.В.Чумак

В.М. Триголов