ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6495/23 Справа № 207/3350/22 Суддя у 1-й інстанції - Скиба С.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року в цивільній справі номер 207/3350/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 лютого 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0-3, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 1500,00 гривень, строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку емітовану АТ «Приватбанк» зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

17 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» укладено договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-З, згідно з яким право вимоги за договором №0-3 від 12 лютого 2021 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО».

Відповідач отримав кошти, але своїх зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі не виконав.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №0-3 у розмірі 8695 гривень 50 копійок.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» заборгованість за кредитним договором №0-3 від 12 лютого 2021 року у розмірі 3895,50 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у сумі 1500,00 грн, заборгованість за нарахованими процентами у сумі 895,50 грн, заборгованість за нарахованими процентами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі 1500,00 грн, судові витрати у сумі 3111,47 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» відмовлено.

Із вказаним рішенням в частинах зменшення заборгованості за нарахованими процентами

відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України та зменшення стягнутих витрат на правничу допомогу не погодився позивач ТОВ «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року в зазначених частинах постановити нове, яким задовольнити в цих частинах позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Пунктом 3.3 кредитного договору встановлено розмір процентної ставки , відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

З позовної заяви вбачається, що позивачем було заявлено в суді першої інстанції вимогу про стягнення 6300 грн, відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, проте судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у стягненні суми заборгованості по відсоткам, які нараховані відповідно до п. 3.3. кредитного договору, що не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, при цьому судом першої інстанції не враховано факт, що таке нарахування відбулося на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору №0-3 від 12.02.2021 року.

Відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, тому відсутні підстави для зменшення витрат ТОВ «ФК «Ріальто».

Також просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу за складання та подання апеляційної скарги в розмірі 12000,00 грн.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом відповідно до норм чинного законодавства України справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції у рішенні обґрунтовані чинними нормами матеріального та процесуального права та правовими висновками Великої палати Верховного Суду.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують його правильність.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, 12 лютого 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0-3, згідно якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500,00 грн, строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту (а.с. 12 - 13зв).

З витягів з інформаційно-телекомунікаційної системи вбачається хронологія дій щодо укладення кредитного договору №0-3, а також складання відповідачем анкети-заяви на кредит №749256 (а.с. 14, 15-16).

Відповідно до довідки ТОВ «Девелопмент інновешинс» підтверджено надсилання 12.02.2021 року одноразового паролю 486832 на номер +30 (а.с. 17).

Відповідно до квитанції №374472145 від 12.02.2021 року та ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» було здійснено електронний платіж на картку НОМЕР_1 в розмірі 1500,00 грн відповідно до кредитного договору №0-3 (а.с. 18).

17 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» укладено договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-З, згідно з яким право вимоги за договором №0-3 від 12 лютого 2021 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» ( а.с. 32 - 34).

Відповідно до витягу з Акту приймання-передачі прав №1 до договору відступлення прав вимоги №17/06/2021-Р/М-З від 17.06.2021 року ОСОБА_1 має загальну заборгованість за договором в розмірі 7383,00 грн (а.с. 35).

З розрахунку заборгованості за кредитом №0-3 від 12.02.2021 року ОСОБА_1 станом на 08.11.2022 року має заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8695,50 грн, з яких 1500,00 грн - заборгованість за сумою кредиту; 895,50 грн - заборгованість по несплаченим процентам; 6300,00 грн - заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами , згідно з п. 3.3 договору (а.с. 19).

02.06.2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» та ФОП ОСОБА_2 уклали договір про надання юридичних послуг (а.с. 39-40зв).

Актом приймання-передачі наданих послуг №5/02 від 15 вересня 2022 року передбачено, що ФОП ОСОБА_2 було надано наступні послуги: підготовка позовної заяви та витребування доказів - 8000 гривень, складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику - 1000 гривень ( а.с. 42 - 43).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача ТОВ «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а саме: простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 1500,00 грн, простроченої заборгованості по несплаченим процентам у розмірі 895,50 грн. Зменшуючи розмір стягнутої заборгованості за нарахованими процентами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України з 6300,00 грн до 1500,00 грн, а також зменшуючи суму витрат на професійну правничу допомогу до 2000,00 грн, суд першої інстанції виходив з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також співмірності витрат зі складністю справи.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина1 статті 626 ЦК України).

В силу частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тобто належним виконанням зобов`язань з боку відповідача є повернення кредиту та сплата процентів за користування ним у строки, у розмірі та валюті, як це було визначено кредитним договором.

Відповідно до частини 1, частини 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0-3, згідно з яким відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1500,00 грн строком на 30 днів шляхом переказу на його платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту.

Відповідно до квитанції №374472145 від 12.02.2021 року та ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» було здійснено електронний платіж на картку НОМЕР_1 в розмірі 1500,00 грн відповідно до кредитного договору №0-3.

17 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО» укладено договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-З, згідно з яким право вимоги за договором №0-3 від 12 лютого 2021 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «РІАЛЬТО».

З розрахунку заборгованості за кредитом №0-3 від 12.02.2021 року ОСОБА_1 станом на 08.11.2022 року має заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 8695,50 грн, з яких 1500,00 грн - заборгованість за сумою кредиту; 895,50 грн - заборгованість по несплаченим процентам; 6300,00 грн - заборгованість по несплаченим процентам за неправомірне користування грошовими коштами , згідно з п. 3.3 договору.

02.06.2022 року ТОВ «ФК «Ріальто» та ФОП ОСОБА_2 уклали договір про надання юридичних послуг.

Актом приймання-передачі наданих послуг №5/02 від 15 вересня 2022 року передбачено, що ФОП ОСОБА_2 було надано наступні послуги: підготовка позовної заяви та витребування доказів - 8000,00 гривень, складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику - 1000,00 гривень.

Переглядаючи судове рішення про зменшення судом першої інстанції суми заборгованості за нарахованими процентами відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України в розмірі 6300,00 грн, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

Пунктом 3.3. договору передбачено, що у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3. договору (з урахуванням пролонгації строку дії договору) позичальник сплачує товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,00%) кредитом понад строк, зазначений в пункті 1.3. цього Договору. Сторони домовились, що процентна ставка визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується в висновком суду першої інстанції, що встановлений у п. 3.3 Кредитного договору розмір процентів (1277,00%), які нараховані відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, не відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності, а суд першої інстанції обґрунтовано зменшив заборгованість за процентами з 6300,00 грн до розміру заборгованості за тілом кредиту, а саме до 1500,00 грн, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.

При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 826/15063/18.

Відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складу суддів Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Так, представник позивача у позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 9000,00 грн. На підтвердження чого надав: копію договору №02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02.06.2022 року, укладеного між ТОВ «ФК «Ріальто» та ФОП ОСОБА_2 , копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2412, видане Радою адвокатів Полтавської області 23.10.2018 року, копію довіреності від 17.06.2022 року, видану ТОВ «ФК «Ріальто» адвокату Руденку К.В. на представництво інтересів у судах, копію платіжного доручення №482 від 08.12.2022 року на суму 64050 грн. 00 коп., копію акту приймання передачі наданих послуг від 02.06.2022 року №20 до договору про надання юридичних послуг №02/06/2022 (а.с.39-46).

У пункті п. 3.1 Договору №02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02.06.2022 року зазначено перелік послуг виконавця та їх вартість.

Актом приймання-передачі наданих послуг №5/02 від 15 вересня 2022 року передбачено, що ФОП ОСОБА_2 надано наступні послуги: підготовка позовної заяви та витребування доказів - 8000,00 гривень, складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику - 1000,00 гривень.

Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу в зв`язку з їх неспівмірністю до заявлених позовних вимог (а.с. 99-100).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг ) є витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Тому апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «РІАЛЬТО» залишити без задоволення, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: