КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, -

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 12.12.2008 року заступником Генерального прокурора України стосовно позивача порушено кримінальну справу №49-2632. за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч.3 ст. 368 КК України

У травні 2010 року кримінальну справу за його обвинуваченням направлено для розгляду до суду. Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25.11.2014 року кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

Відомості про вчинення інкримінованого позивачу кримінального правопорушення 27.02.2015 року внесено до ЄРДР за №0000257. У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14.05.2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18.10.2019 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Вказував, що загальний строк кримінального переслідування відносно нього складає 11 років 11 місяців 21 день (від 27.10.2008 року (день порушення ОРС) до 10.02.2020 року (дата внесення змін до бази МВС України).

Крім того, позивач зазначав, що постановою від 24.01.2009 року слідчого ГПУ накладено арешт на автомобіль та причіп. Вказаний арешт було скасовано 25.01.2010 року постановою заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ, але йому вилучений автомобіль «TOYOTA CAMRY» 2007 року і на теперішній час не повернуто.

У зв`язку з тим, що позивач є інвалідом 2 групи, йому довелося, придбати в Німеччині іншій автомобіль «LEXUS СТ200Н» за 7 900 доларів США.

Також у ОСОБА_1 було вилучено 401 900 доларів США та 8 000 Євро, які повернуто, але не виплачено відсотки по депозиту за рік користування ними, які складають

1 152 709 грн. У зв`язку з перебуванням під слідством, як вказує позивач, він не отримав

450 000 доларів США винагороди за виконану роботу. За 11 років перебування під слідством ОСОБА_1 сплатив захиснику за адвокатські послуги 253 500 грн. Позивач просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України:

- вартість не повернутого автомобіля «ТОУОТА CAMRY» - 154 408 грн;

- суму розмитнення автомобіля «LEXUS СТ200Н - 219 778 грн;

- відсотки по депозиту за річне користування ГПУ вилученими грошовими коштами - 1 152 709 грн;

- суму недоотриманих коштів за виконану роботу - 12 520 125 грн;

- витрати на оплату послуг адвоката - 253 500 грн;

- відшкодування моральної шкоди в розмірі 31 000 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив задовольнити.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2 950 267 грн та 871 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

В іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у відповідній частині нового судового рішення про стягнення з Державного бюджету України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду в сумі 31 000 000 грн. та матеріальну шкоду в загальній сумі 20 285 591 грн. 72 коп, а саме:

- вартість вилученого та неповернутого автомобіля «Тоуоіа Сатгу», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у сумі 2.029.620 грн. 93 коп.;

- відшкодування витрат за розмитнення автомобіля «LexusСТ200Н» 2011 року випуску в сумі 288 891 грн. 94 коп;

- несплати відсотків за річне використання на депозитному рахунку АКБ «Укрексімбанку» 404 900 доларів США та 8 000 Євро в сумі 1 511 808 грн. 85 коп;

- неотримання матеріальної вигоди в сумі 16 455 870 грн від виконаної роботи щодо викупу земельних ділянок (паїв) площею 36 га у жителів села Погреби Броварського району Київської області.

- зобов`язати керівництво Офісу Генерального прокурора на п`ятому телеканалі України або іншому засобі масової інформації всеукраїнського рівня спростувати інформацію про причетність ОСОБА_1 до злочинних оборуток із земельними ділянками у Броварському районі Київської області.

Скарга обґрунтована тим, що строк кримінального переслідування ОСОБА_1 розпочався з 27.10.2008 року, тобто початку проведення у незаконний спосіб оперативно-розшукових заходів працівниками УБОЗу ГУ МВС України в Київської області і тривав до 10.02.2020 року, тобто, внесення до бази інформаційних даних МВС України даних про його несудимість, що становить 11 років 11 місяців 21 день (144 місяці), а всього - 4371 дні.

Вказує, що станом на початок проведення оперативно-розшукових заходів та провадження досудового слідства він перебував на пенсії, страждав хронічними захворюваннями, але змушений був працювати, адже на той час на його утриманні знаходились юного віку діти, які потребували батьківської підтримки та матеріального забезпечення, а саме, ОСОБА_2 , 1988 року народження, яка на той час навчалась на денному відділені юридичного факультету Київського університету імені Т.Г.Шевченка та син ОСОБА_3 , 1994 року народження, який навчався в республіканському спортивному інтернаті.

На вказаний період часу ОСОБА_1 був інвалідом 2-ї групи, як ліквідатор аварії на ЧАЕС 1 категорії і страждав хронічними захворюваннями: хронічний панкреатит, хронічний пієлонефрит і мікроліт, гіпертонічна хвороба 11 ст., ішемічна хвороба серця, захворювання печінки, що підтверджується витягом з акту огляду МСЕК МОЗ України серія КИО-1 №260245 від 24.05.2006 року, до акту №1362 медико-соціальної експертної комісії, медичної документації Київського СІЗО, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

Усі вище зазначені в пунктах 1-18 та інші незаконні слідчо - оперативні дії здійснені стосовно ОСОБА_1 під час досудового та судового слідства слід вважати підставами причинення йому моральної шкоди, адже такі дії спричинили душевні страждання, переживання та фізичну біль, про що зазначено у висновку судово - психіатричного експерта №41 від 27.04.2021 року.

ОСОБА_1 стверджує, що перебуваючи в ізоляції, йому було важко не тільки фізично, а і психологічно, особливо, коли його було несправедливо вирвано із соціуму, з активного життя і закрито в тюремну камеру, де були нелюдські умови проживання, підступне оточення, переживав невимовні муки від несправедливого відношення до нього зі сторони представників правоохоронних органів, адміністрації СІЗО та оточуючих арештантів, його охоплювала постійна тривога та депресія, зневіра у справедливість та людяність, напливали різноманітні песимістичні думки.

Особливо тяжкого психоемоційного стресу ОСОБА_1 переніс після його незаконного затримання і арешту та подальшого утримування його 13 місяців і 13 днів під вартою у Київському СІЗО у нелюдських принизливих антисанітарних умовах, де до нього застосовувались тортури.

Після звільнення з під варти на підписку про невиїзд ОСОБА_1 змушений був проходити лікування у різних медичних установах м. Києва і для поїздки туди його возили знайомі та родичі власним транспортом, що створювало для нього незручності та додаткові матеріальні витрати. В лютому - квітні 2010 року для ознайомлення з матеріалами кримінальної справи йому необхідно було їздити з с. Красилівка Броварського району до Головного СУ ГПУ по вул. Борисоглібській в м. Києві , а в подальшому впродовж чотирьох років у Бориспільський міськрайонний суд для розгляду цієї кримінальної справи. Він знову змушений був орендувати сторонній автомобіль. В березні 2010 року ОСОБА_1 звертався до керівника слідчо-операвної групи з розслідування цієї справи ОСОБА_4 щодо повернення вилученого у нього автомобіля «Тоуоtа Саmrу» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), але дізнався у нього, що цей автомобіль відсутній в господарському дворі УБОЗу Київської області по вул. Межигірській, 8 м. Києва. Після цього оперуповноважений УБОЗу ОСОБА_5 в присутності ОСОБА_6 виражав погрози фізичної розправи адвокату у разі подальшого наполягання повернути власнику вказаний автомобіль. Факт зникнення вказаного автомобіля негативно вплинув на стан здоров`я ОСОБА_1 . Він переносив душевне страждання. Кожне нагадування про цей викрадений автомобіль повертало його, як законопослушну людину в минуле до тих подій щодо його затримання та арешту, утримування під вартою в СІЗО та інше, коли напередодні проведення з ним чергових слідчих дій штучно створювались нелюдські умови його утримування.

З метою добитись справедливості, захистити порядність, імідж та репутацію себе та членів своєї родини, особливо дітей, які в подальшому пішли працювати в суд та податкову інспекцію, не зважаючи на те, що терміни притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності сплив, він від січня 2015 року і в подальшому подав до органів прокуратури та суду понад сто тридцять заяв і скарг, по 2-3 рази на місяць приймав участь у судових засіданнях при розгляді їх, на що змушений був прикласти значні фізичні та моральні зусилля, значні матеріальні витрати на поїздки в суди м. Києва та області.

До пред`явлення ОСОБА_1 звинувачення та послідуючих судових рішень по цій справі, а саме, 16.12.2008 року Міністр внутрішніх справ України того часу ОСОБА_7 та начальник УБОЗ Київської області Корніч С.В. на 5-му та інших телеканалах медіа України провели прес-конференцію, давали інші повідомлення завідомо неправдивої інформації про викриття на Київщині злочинного угрупування, яке намагалось отримати хабарів в загальній сумі 42 млн. доларів США за виділення земельних ділянок під будівництво у Броварському районі, що в послідуючому негативно вплинуло на прийняття об`єктивних судових рішень щодо його арешту та подальшого утримування під вартою.

Стаття 42 КПК України передбачає, що у потерпілого є право вимагати не тільки відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а і відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

Враховуючи викладене та інші обставини по справі вважає, шо вищевказаними протиправними діями представники правоохоронних органів УБОЗу Київської області, МВС України та Генеральної прокуратури України причинили йому значну моральну шкоду.

Згідно Висновку судово-психіатричної експертизи №41 від 27.04.2021 року ситуацією щодо незаконного притягнення до кримінальної відповідальності завдано потерпілому ОСОБА_1 суттєві страждання (моральну шкоду). Можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить

3 623,4 мінімальні розміри заробітної плати.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» встановлено мінімальну заробітну плату від 01 січня 2023 року - 6.700 грн, курс валют НБУ по відношенню до гривні станом на 18.04.2023 року становить 36,5686 грн. за 1 долар США та 38,9328 грн за 1 Євро.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 визначив розмір відшкодування за завдану моральну шкоду у розмірі 31 000 000 грн.

Також вказує, що під час його затримання та особистого обшуку слідчий Генпрокуратури України вилучив у нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 на автомобіль «Тоуоtа Саmгу» (держномер НОМЕР_1 ), два ключі до замку запалювання двигуна і «Мul-Т-Lоск Construkt») цього автомобіля, страховий полюс ВВ/8676684 від 11.12.2008 року, які не були внесені до протоколу особистого обшуку від 15.12.2008 року. Після звільнення з-під арешту 02.02.2010 року ОСОБА_1 було повернуто два вказаних ключі та страховий поліс. 15.12.2008 року старший слідчий групи Генпрокуратури України в особливо важливих справах Кринін І.О. дав письмове доручення начальнику УБОЗу ГУ МВС України в Київській області про проведення огляду транспортних засобів, якими керували підозрювані по цій кримінальній справі, в тому числі і ОСОБА_1 з подальшою передачею цих транспортних засобів на зберігання до господарського двору УБОЗу Київській області.

Вказане доручення отримав для виконання особисто працівник вказаного УБОЗу ОСОБА_5 , що підтверджується його розпискою, оригінал якої зберігається в матеріалах кримінальної справи. В цей же день слідчий слідчої групи Генпрокуратури України Шемовньов Г.В., який проводив слідчі дії зі ОСОБА_1 , дав аналогічне доручення.

16.12.2008 року з 21-05 год. до 21-29 год. оперуповноважені УБОЗу Сімчук В.П. та Сандрович А.Ю., в присутності понятих та ОСОБА_1 та його згоди, по вулиці Хорива, біля будинку №8 м. Києва , маючи ключі від автомобіля, без участі захисника, провели огляд автомобіля «Тоуоtа Саmгу» (держномер НОМЕР_1 ), про що склали протокол огляду місця події, в якому вказали, що «автомобіль оглянули повністю, ніяких речей знайдено не було і автомашина буде знаходитись в хоздворі УБОЗу ГУ МВС України в Київській області по вул. Межигірській, 8 м.Київ». Вказаний протокол з ключами запалювання листом УБОЗу №23/5997 від 30.12.2008 року передано старшому слідчої групи ГПУ України Криніну І.О., що підтверджуються зазначеними документами, оригінали яких знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

17.12.2008 року старший слідчий своєю постановою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , а постановою від 24 січня 2009 року на вказаний автомобіль «Тоуоtа Саmгу», яку направив для виконання до УДАІ ГУ МВС України в Київській області листом №17/1/1-38354-08 від 19.01.2009року, та листом УДАІ №18/536 від 27.01.2009 року.

25.01.2010року заступник начальника управління з розслідування особливо важливих справах ГПУ Тарасюк В.В. виніс постанову про скасування арешту на вказаний автомобіль, яка в цей же день була направлена для виконання лише до УДАІ ГУ МВС України в Київській області.

10 та 12 березня 2010 року ОСОБА_1 звертався до Генерального прокурора України із заявами про повернення йому вилученого автомобіля «Тоуоtа Саmгу», 2007 року випуску, держномер НОМЕР_1 , але з часу вилучення і по даний час йому цей автомобіль не повернуто.

Факт придбання ОСОБА_1 вказаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №0208073 з специфікацією до нього від 02.08.2007 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «ДЕЛЬТА МОТОРС», згідно яких він купив автомобіль «Тоуоtа Саmгу», 2007 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_3 за ціною продавця в сумі 249 975 грн, а з урахуванням інших витрат в загальній сумі 280 283 77 грн.

Оплату вартості вказаного автомобіля ОСОБА_1 провів шляхом перерахування власних готівкових коштів продавцю згідно квитанцій: №ГН 92 від 02.08.2007 року в сумі

5 000 грн., № ГН 332 і № ГН 652 від 21.08.2007 року відповідно 39 995 грн і 5 000 грн, кредитними коштами отриманих згідно укладеного 23.08.2007 року ОСОБА_1 з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит » кредитного договору №10-619/07-А з додатком до нього в сумі 55 501,74 доларів США, які були конвертовані за курсом НБУ в сумі 201 974,75 грн. (курс НБУ за 100 доларів США - 505,00 грн.) і перераховані продавцю автомобіля. За користування цим кредитом ОСОБА_1 сплатив банку одноразову та місячні комісії в сумі 3 029,62 грн і 2 686,25 грн; за внесення в реєстр рухомого майна (автомобіля) та пені 70 грн. і 85,37 грн, сплати 14 573,53 грн. страхової суми страховій компанії ТДВ СК «Альфа-Гарант»; оплата послуг нотаріуса в сумі 370 грн; реєстрацію автомобіля в органах МРЕВ ДАІ в сумі

7 499, 25 грн., а всього 280 283,77 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви ксерокопіями платіжних банківських квитанцій, вищевказаними договорами та іншими платіжними документами.

Таким чином, ОСОБА_1 купляючи у власність вказаний легковий автомобіль «Тоуоtа Саmгу», 2007 року випуску станом на 02, 21, 23 серпня 2007 року сплатив 280 283 77 грн, що на 23.02.2023 року згідно з курсом НБУ (36,5686 за 1 долар США) становить

2 029 620,93 грн.

Також вказує, що він є інвалідом 2-ї групи, ліквідатор аварії на ЧАЕС першої категорії, що підтверджується посвідченням інваліда серії НОМЕР_4 , виданого Броварським РУСЗН та посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серія НОМЕР_5 , виданого Київською обласною державною адміністрацією 09.06.2006 року у відповідності вище вказаної Постанови Кабінету Міністрів України мав право на безоплатне отримання від держави Україна легкового автомобіля або придбати легковий автомобіль за кордоном з об`ємом двигуна не більше 1800куб.см. без сплати мита, акцизу та ПДВ.

14.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського управління соціального захисту населення з питання пільгового придбання автомобіля із-за кордону (звільнення від сплати мита та інших митних платежів), але на запит останнього №2215 від 14.07.2016 року територіальний сервісний центр №3 в Київській області МВС України листом №504 від 14.07.2016 року повідомив, що за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрованим автомобіль «Тоуоtа Саmгу», 2007 року випуску. Фактично вказаний автомобіль (держномер НОМЕР_1 ) було вилучено у нього 16.12.2008 року працівниками УБОЗу в Київській області при вище вказаних обставинах і не повернуто по даний час, тому йому було відмовлено у пільговому придбанні такого автомобіля.

Відповідно митної декларації ОСОБА_1 №125110012/2016/156166 від 17¬19.07.2016 року та посвідчення Київської ДФС Держмитслужби України серія НОМЕР_6 від 19.07.2016 року ОСОБА_1 купив і ввіз із-за кордону легковий автомобіль «Lexus СТ-200Н» 2011 року випуску, об`єм двигуна 1798 куб.см., шасі НОМЕР_7 , при цьому змушений був сплатив мито, акциз і ПДВ в загальній сумі 173 787, 39 грн, що еквівалентно 7 900 доларів США , що на даний час згідно з курсом НБУ (36,5686 грн. за 1 дол. США) становить 288 891,94 грн.

Несплата відсотків по депозиту за річне користування Генеральною прокуратурою України у Держбанку АКБ «Укрексімбанк» 404.900,00 дол.США та 8 000 Євро в загальній сумі - 1 511 808,85 грн.

У відповідності до протоколу особистого обшуку від 15.12.2008 року у ОСОБА_1 було вилучено 3 000 доларів США.

20.01.2009 року старший слідчий в ОВС Генпрокуратури України Кринін І.О. виніс постанову про накладення арешту на ці кошти та постанову про передачу їх на зберігання на депозитний рахунок Генеральної прокуратури України, що підтверджується долученими до позовної заяви протоколом особистого обшуку, вказаними постановами слідчого ОСОБА_8 та квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААБ №478984 від 20.01.2009 року.

За поданням старшого слідчого в ОВС Генпрокуратури України Криніна І.О. за згодою заступника Генпрокурора України ОСОБА_9 . Апеляційний суд м. Києва 30.01.2009 року надав дозвіл на розкриття в АКБ «Індустріалбанк» банківської таємниці стосовно ОСОБА_1 , а постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2009 року надано дозвіл на проведення обшуку індивідуального сейфа №10, орендованого ОСОБА_1 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк».

17.03.2009 року під час обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_8 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк» по вул. Кутузова, 18/7 м. Києва , що орендував ОСОБА_1 було виявлено і вилучено кошти в сумі 401 900 доларів США та 8 000 Євро, на які старший слідчий Генпрокуратури України Кринін І.О. своєю постановою від 23.03.2009 року наклав арешт, а постановою від 25.03.2009 року передав на зберігання на депозитний рахунок Генеральної прокуратури України, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера серії 12АААБ №479184 та 12АААБ №479185 від 25.03.2009 року, що підтверджується копіями вказаних постанов та прибутковими касовими ордерами, які долучені до позовної заяви.

Вилучені у ОСОБА_1 кошти в сумі 404 900 доларів США та 8 000 Євро зберігалися протягом одного року на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України у АКБ «Укрексімбанку».

За заявою ОСОБА_1 заступник начальника управління з розслідування особливо важливих справ Генпрокуратури України Тарасюк В.В. 25.01.2010 року виніс постанову про скасування постанов про накладення арешту на 3 000 доларів США, 401 900 доларів США та 8 000 Євро та зобов`язав повернути їх ОСОБА_1 . Вказана постанова була скасована 18.03.2010 року процесуальним прокурором Гриньовим. З метою повернути вищевказані вилучені кошти ОСОБА_1 змушений був звертатись із заявами до Генерального прокурора України та Київського окружного адміністративного суду.

В квітні 2010 року бухгалтерія Генеральної прокуратури України повернула ОСОБА_1 404 900 доларів СІЛА та 8 000 Євро, за винятком відсотків по депозиту за рік користування ними, що на той час становило по курсу НБУ 10% річних в доларах США та Євро, а всього - 40 940 доларів США та 800 Євро, що на даний час становить 1 511 808,85 грн.

В апеляційній скарзі представника Офісу Генерального прокурора з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що після направлення судом кримінальної справи на додаткове розслідування (25.11.2014 року) ОСОБА_1 повідомлення про підозру не складалося та не здійснювалося і будь-яких слідчих дій з ним не проводилося.

З огляду на приписи ст.3 КПК України відсутні підстави вважати, що після направлення кримінальної справи на додаткове розслідування ОСОБА_1 перебував у статусі особи, яку притягнуто до кримінальної відповідальності.

Приймаючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач перебував під слідством і судом 130 місяців, що не відповідає фактичним обставинам.

Вивченням пропозицій з продажу автомобілів у мережі Інтернет встановлено, що вартість автомобілів «Toyota Саmгу», 2007 року випуску, на даний час складає в середньому 280-400 тис. грн. в залежності від стану автомобіля тощо.

У той же час суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що вартість придбаного ним у 2007 році за 249 975 грн. автомобіля «Toyota Саmгу» на даний час складає 1 544 058 грн., що обумовлено зміною курсу валют.

При цьому, судом зазначено, що згаданий автомобіль «Toyota Сашгу» 2007 року випуску до моменту вилучення був в експлуатації позивачем 1 рік 5 місяців. Тому твердження відповідача, що визначення вартості можливе за цінами на теперішній час, шляхом вивченням пропозицій з продажу автомобілів у мережі Інтернет, є безпідставним, оскільки вилученим автомобілем позивач не користувався. До того ж представник відповідача не звертався з клопотанням про призначення експертизи.

Такі доводи суду є безпідставними.

Погоджуючись з доводами позивача, суд першої інстанції фактично дійшов висновку, що вартість автомобіля «Toyota Саmгу» 2007 року випуску, придбаного позивачем у 2007 році, дорівнює його ж вартості на даний час, тобто через 16 років після його придбання.

Крім того, судом не враховано, що такий спосіб розрахунку вартості майна, придбаного за національну валюту, як врахування зміни курсу іноземної валюти, Законом не передбачено.

Більше того, зазначивши, що відповідачем не заявлялося клопотання про призначення експертизи щодо вартості вказаного автомобіля, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.12, 76, 81 ЦПК України дійшов висновку про те, що обов`язок доказування розміру матеріальної шкоди покладається на відповідача, а не на позивача.

Наведені обставини засвідчують, що позивачем не надано, а судом не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів того, що вартість вилученого у позивача автомобіля «Toyota Саmгу», 2007 року випуску, на даний час складає 1 544 058 грн.

Також судом безпідставно задоволено вимоги про стягнення на користь позивача недоотриманих коштів (відсотків) за депозитний вклад арештованих грошей в розмірі 1 152 709 грн.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу особистого обшуку від 15.12.2008 року у ОСОБА_1 було вилучено 3 000 доларів США.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2009 року надано дозвіл на проведення обшуку індивідуального сейфа, орендованого ОСОБА_1 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк» .

У подальшому, 17.03.2009 року, під час обшуку індивідуального сейфа в Київській філії АКБ «Індустріалбанк», що орендував ОСОБА_1 , було виявлено і вилучено кошти в сумі 401 900 доларів США та 8 000 Євро, на які старшим слідчим Генеральної прокуратури України постановою від 23.03.2009 року накладено арешт, а постановою від 25.03.2009 року передано на зберігання на депозитний рахунок до бухгалтерії Генеральної прокуратури України.

Вилучені у ОСОБА_1 кошти в сумі 404 900 доларів США та 8 000 Євро зберігалися на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України у АКБ «Укрексімбанку ».

В квітні 2010 року бухгалтерією Генеральної прокуратури України позивачу було повернуто 404 900 доларів США та 8 000 Євро.

Позивач, з яким погодився суд першої інстанції, стверджує, що відсотки по депозиту за рік по курсу НБУ становив 10% річних по долару США та 10% річних по Євро. Тому стягненню підлягають відсотки по депозиту в розмірі 1 152 709 грн. (п. 2 ст. 3 Закону).

У той же час вказана норма (п. 2 ст. 3 Закону) передбачає, що у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно - розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

Отже, статтею 3 Закону, яка містить виключний перелік видів компенсації, що підлягають відшкодуванню у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, передбачено повернення відсотків лише по грошових вкладах та цінних паперах.

У той же час, як встановлено судом першої інстанції, кошти в сумі 404 900 доларів США та 8 000 Євро було вилучено у позивача у вигляді готівки.

Таким чином, на етапі встановлення факту заподіяння шкоди суд повинен був встановити наявність збитків, спосіб, у який позивач може відновити порушене право, а також які витрати він змушений для цього понести.

Водночас жодних доказів того, що позивач перед вилученням у нього коштів планував покласти їх на депозит у банк, та міг розраховувати на отримання відсотків за їх користування, позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не доведено факт заподіяння йому матеріальної шкоди внаслідок втрати відсотків за користування вилучених у нього готівкових коштів.

У той же час, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанова ВС у складі колегії суддів КГС від 12.10.2018 року по справі №906/824/17).

Водночас жодних доказів того, що позивач перед вилученням у нього коштів планував покласти їх на депозит у банк, та міг розраховувати на отримання відсотків за їх користування, позивачем не надано.

Таким чином, позивачем не доведено факт заподіяння йому матеріальної шкоди внаслідок втрати відсотків за користування вилучених у нього готівкових коштів.

У той же час, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанова ВС у складі колегії суддів КГС від 12.10.2018 року по справі № 906/824/17).

До того ж рішення суду не містить жодного розрахунку того, яким чином судом встановлено, що 10% від коштів в сумі 404 900 доларів США та 8 000 Євро складає саме 1 152 709 грн.

Це також підтверджує безпідставність позовних вимог про стягнення недоотриманих коштів (відсотків) за депозитний вклад арештованих грошей, у розмірі 1 152 709 грн.

В апеляційній скарзі Державної казначейської служби України з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити позивачу у повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що з позовної заяви вбачається, що транспортний засіб «ToyotaСаmгу» (номерний знак НОМЕР_1 ) передано на зберігання до господарського двору УБОЗ ГУ МВС України в Київській області відповідно до протоколу від 16.12.2008 року.

Постановою ГПУ від 25.01.2010 року скасовано арешт на автомобіль «Toyota Саmгу» (номерний знак НОМЕР_1 ). Проте, як зазначає позивач, транспортний засіб не повернуто йому по даний час.

Отже, за наявності правових підстав відшкодування позивачу вартості втраченого автомобіля повинно здійснюватися за рахунок коштів УБОЗ ГУ МВС України в Київській області, на зберігання якого передано вказаний автомобіль, а не за рахунок коштів Державного бюджету.

Таким чином, висновок суду щодо стягнення вартості вилученого автомобіля «ToyotaСаmгу» 2007 року випуску, що складає 1 544 058 грн, з Державного бюджету є незаконним й помилковим, та таким, що змінює встановлений законом порядок відшкодування втраченого стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу.

Крім того, Казначейство не погоджується з відшкодованою судом вартістю вилученого автомобіля.

За даними позивача, з якими погодився суд першої інстанції, вартість автомобіля на момент покупки складала 280 283,77 грн, що становило на той час по курсу НБУ 55 501,74 доларів США, а на даний час згідно з курсом НБУ складає 1 544 058,00 грн.

Звертає увагу суду, що загальновідомим є той факт, що транспортні засоби за час експлуатації втрачають значну частину своєї вартості внаслідок так званої амортизації, тобто фізичного зношування. Судом вказано, що до моменту вилучення автомобіль був в експлуатації позивачем 1 рік 5 місяців. Таким чином, твердження позивача щодо збільшення вартості автомобіля є абсолютно безпідставними.

Отже, задоволення судом відшкодування позивачу вартості автомобіля в зазначеному розмірі є незаконним й необгрунтованим.

Також твердження суду першої інстанції, що «заперечуючи вартість автомобіля представник відповідача не звертався з клопотанням про призначення експертизи», є недоречним, оскільки відповідно до висновку службового розслідування від 30.04.2010 року, затвердженого першим заступником начальника ГУ МВС України, наявний факт зникнення автомобіля «Toyota Саmгу» (номерний знак НОМЕР_1 ). Отже, проведення експертизи є неможливим.

Таким чином, правові підстави щодо відшкодування вартості неповернутого автомобіля «ToyotaСаmгу» (номерний знак НОМЕР_1 ) у розмірі 1 544 058 грн у позивача відсутні, а отже рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до постанов про накладення арешту на кошти та постанов про передачу їх на зберігання, прибуткових касових ордерів, які долучені до позовної заяви, вилучені у позивача кошти в сумі 404 900 доларів США та 8000 Євро передані на зберігання на депозитний рахунок Генеральної прокуратури України у АКБ «Укрексімбанку».

В квітні 2010 року дані кошти повернуті ОСОБА_1 в повному обсязі.

Звертає увагу суду, що Закон розмежовує випадки повернення окремо грошей та грошових вкладів і відсотки по них. У позивача було вилучено готівкові кошти, а не накладено арешт на грошові вклади, по яких він очікував би отримати відсотки за договором банківського вкладу.

Отже, закон передбачає, що в разі обмеження громадянину права власності на грошові кошти, то поверненню підлягають лише сума коштів, відносно яких громадянину було обмежено право власності. Сплата відсотків передбачена лише в разі обмеження права власності на грошові вклади, на які відбувається нарахування відсотків.

Як вбачається з позовної заяви позивачу повернуті вилучені кошти в повному обсязі.

Надана позивачем виписка з річного звіту НБУ за 2009 рік та інформація по депозитах OTP BANK за 2009 рік, яка взята за основу судом для нарахування відсотків у зазначеному розмірі, не є належним й достовірним доказом, оскільки вилучені правоохоронними органами кошти позивача не є грошовими вкладами, розміщеними на депозитному рахунку відкритому у будь- якому банку, зокрема в OTP BANK.

Таким чином, суд помилково дійшов висновку про стягнення з державного бюджету відсотків у розмірі 1 152 709 грн, оскільки правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то судом першої інстанції відповідно до пункту 4 статті 3 Закону стягнуто з Державного бюджету витрати, сплачені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у розмірі 253 500 грн.

Казначейство не погоджується з даним висновком суду з наступних підстав.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до загальноприйнятої практики документом, що оформляє операції з надання/отримання послуг, є акт приймання-передавання юридичних послуг.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги щодо стягнення судових витрат, однією з складових яких є понесені витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, позивачем надано акти виконаних робіт та їх оплата.

Водночас на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані крім договору про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

В додатках до позовної заяви відсутні будь-які квитанції, платіжні доручення з відміткою банку, які б були належним доказом сплати цих коштів.

Крім того, при визначенні обґрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяги, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, важливість доручення для клієнта та досягнення позитивного результату, особливі або додаткові вимоги клієнта, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування по справі.

Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження таких витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів щодо підтвердження сплати цих коштів (квитанції, платіжні доручення з відміткою банку), то судом першої інстанції прийнято незаконне й необґрунтоване рішення, яке підлягає скасування в цій частині.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір і задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдана матеріальна та моральна шкода, яка повинна бути відшкодована за рахунок державного бюджету на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 12.12.2008 року заступником Генерального прокурора України стосовно позивача ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №49-2632 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 14, ч. З ст. 368 КК України.

У травні 2010 року кримінальну справу за його обвинуваченням направлено для розгляду до суду.

Ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області від 25.11.2015 року кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

Відомості про вчинення інкримінованого позивачу кримінального правопорушення 27.02.2015 року внесено до ЄРДР за №0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14.05.2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області від 18.10.2020 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

У позовній заяві позивач вказує, що загальний строк кримінального переслідування відносно нього складає 11 років 11 місяців 21 день (від 27.10.2008 - дня порушення ОРС, до 10.02.2020 - дати внесення змін до бази МВС України).

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

За пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі.

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Згідно з ч.1 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади).

Саме до таких нормативних актів відноситься й Закон №266/94-ВР. Для визначення порядку виконання цього Закону було також прийнято наказ Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року №6/5/3/41 «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - наказ № 6/5/3/41).

За положеннями статті 3 цього Закону в наведених у статті 1 випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

При цьому положення статті 4 цього Закону визначають відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, за рахунок державного бюджету, повернення майна в натурі - пунктом 2 , а в разі неможливості такого повернення - відшкодування його вартості за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким його передано безоплатною.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Згідно з п.14 ч.1 ст.3 КПК України в редакції Закону від 13.04.2012 року притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Не грунтуються на вимогах закону твердження позивача про необхідність зарахування до строку перебування під кримінальним переслідуванням час знаходження під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Так, Закон України від 26.11.2015 року №838-УІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», яким було внесено відповідні зміни до ч. 5 ст.72 КК України (п. 61 ч. 1 розд. І Закону № 838-УІІІ), стосувався, як це вбачається з його змісту, особливостей зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, і не впливав на загальний строк досудового розслідування (кримінального переслідування).

Не містилося таких норм і у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який регулює спірні правовідносини.

Вказану норму змінено Законом України від 18.05.2017 року №2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», яким ч. 5 ст.72 КК України викладено в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Отже, відсутні підстави для зарахування до загального строку кримінального переслідування період перебування позивача під вартою у подвійному значенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців від 12.12.2008 року - дня порушення кримінальної справи, до дати закриття кримінального провадження 18.10.2019 року.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та матеріальної шкоди.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, то судом вірно встановлено, що постановою від 24.01.2009 року слідчого ГПУ накладено арешт на автомобіль та причіп. Вказаний арешт було скасовано 25.01.2010 року постановою заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ ГПУ, але вилучений автомобіль «TOYOTA CAMRY» 2007 року не повернуто.

10 та 12 березня 2010 року ОСОБА_1 звертався до Генерального прокурора України із заявами про повернення йому вилученого автомобіля «TOYOTA CAMRY» 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

УБОЗ ГУМВС України у квітні 2010 проведено службове розслідування щодо встановлення місця перебування автомобіля «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який повинен був знаходитися у господарському дворі УБОЗ ГУМВС України в Київській області.

За висновком службового розслідування від 30.04.2010 року, затвердженого першим заступником начальника ГУМВС України - начальника УБОЗ в Київській області інформація, викладена в листі Генеральної прокуратури України щодо причетності працівників УБОЗ ГУМВС України в Київській області до зникнення вказаного автомобіля «TOYOTA CAMRY» свого підтвердження не знайшла.

Також, відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 4 Закону майно, зазначене в п. 2 ст. 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди.

Факт придбання ОСОБА_1 вказаного автомобіля підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №0208073 з специфікацією до нього від 02.08.2007 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «ДЕЛЬТА МОТОРС», згідно яких він купив автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2007 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_9 за ціною продавця в сумі 249 975 грн, а з урахуванням інших витрат в загальній сумі 280 283,77 грн.

Як зазначав ОСОБА_1 , що купляючи у власність вказаний легковий автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2007 року випуску, станом на 02, 21, 23 серпня 2007 року сплатив 280 283, 77 грн., що на 23.02.2023 року згідно з курсом НБУ (36,5686 за 1 долар США) становить 2 029 620,93 грн.

Судом встановлено, що належний позивачу автомобіль «TOYOTA CAMRY», 2007 року випуску до моменту вилучення був в експлуатації позивачем 1 рік 5 місяців. Тому твердження відповідача, що визначення вартості можливе за цінами на теперішній час, вивченням пропозицій з продажу автомобілів у мережі Інтернет що вартість автомобілів «TOYOTA CAMRY» 2007 року випуску на даний час складає в середньому 280-400 тис. грн. є безпідставним, оскільки вилученим автомобілем позивач не користувався.

Заперечуючи вартість автомобіля представник відповідача не звертався з клопотанням про призначення експертизи.

Позивачем надано належні та допустимі докази того, що вартість вилученого у нього автомобіля «TOYOTA CAMRY» 2007 року випуску в 2009 році складає 1 544 058 грн, а тому суд першої і інстанції вірно вважав, що саме ця сума тому підлягала стягненню.

За протоколом особистого обшуку від 15.12.2008 року у ОСОБА_1 було вилучено 3 000 доларів США.

20.01.2009 року старший слідчий в ОВС Генпрокуратури України Кринін І.О. виніс постанову про накладення арешту на ці кошти та постанову про передачу їх на зберігання на депозитний рахунок Генеральної прокуратури України, що підтверджується долученими до позовної заяви протоколом особистого обшуку, вказаними постановами слідчого ОСОБА_8 та квитанцією до прибуткового касового ордера серії 12АААБ №478984 від 20.01.2009 року.

За поданням старшого слідчого в ОВС Генпрокуратури України Криніна І.О. за згодою заступника Генпрокурора України Кузьміна P.P. Апеляційний суд м. Києва 30.01.2009 року надав дозвіл на розкриття в АКБ «Індустріалбанк» банківської таємниці стосовно ОСОБА_1 , а постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2009 року надано дозвіл на проведення обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_8 , орендованого ОСОБА_1 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк».

17.03.2009 року під час обшуку індивідуального сейфа № НОМЕР_8 в Київській філії АКБ «Індустріалбанк» по вул. Кутузова, 18/7 м. Києва , що орендував ОСОБА_1 було виявлено і вилучено кошти в сумі 401 900 доларів США та 8 000 євро, на які старший слідчий Генпрокуратури України Кринін І.О. своєю постановою від 23.03.2009 року наклав арешт, а постановою від 25.03.2009 року передав на зберігання на депозитний рахунок до бухгалтерії Генеральної прокуратури України, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера серії 12АААБ №479184 та 12АААБ №479185 від 25.03.2009 року, що підтверджується ксерокопіями вказаних постанов та прибутковими касовими ордерами, які долучені до позовної заяви.

Вилучені у ОСОБА_1 кошти в сумі 404 900 доларів США та 9 000 євро зберігалися на депозитному рахунку Генеральної прокуратури України у АКБ «Укрексімбанку».

За заявою ОСОБА_1 заступник начальника управління з розслідування особливо важливих справ Генпрокуратури України Тарасюк В.В. 25.01.2010 року виніс постанову про скасування постанов про накладення арешту на 3 000 доларів США, 401 900 доларів США та 8 000 євро та зобов`язано повернути їх ОСОБА_1 , але вказана постанова була скасована 18.03.2010 року процесуальним прокурором Гриньовим С.О.

В квітні 2010 року бухгалтерією Генеральної прокуратури України було повернуто ОСОБА_1 404 900 доларів США та 8 000 євро. Відсотки по депозиту за рік по курсу НБУ становив 10% річних по долару США та 10% річних по євро, тому підлягали стягненню відсотки в розмірі 1 152 709 грн (ст.3 п.2 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану особи за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. При цьому потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Отже, на етапі встановлення факту заподіяння шкоди суд повинен встановити наявність збитків, спосіб, у який позивач може відновити порушене право, а також які витрати він змушений для цього понести.

При цьому зміст норми ст.22 ЦК України щодо витрат, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, передбачає, що до збитків належать тільки такі витрати, які є обов`язковими та невідворотними.

Позивач повинен довести факт незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, спричинення йому майнової шкоди та причинно - наслідкового зв`язку між ними.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

Позивач належних та допустимих доказів спричинення йому шкоди не надав, її розміру, у зв`язку з чим не довів заподіяння йому такої шкоди.

Позивачем визначено завдану йому матеріальну шкоду як відшкодування суми розмитнення автомобіля «LEXUS СТ200Н»»

При цьому жодних доказів того, що придбання автомобіля, а конкретно - «LEXUS СТ200Н» було викликано притягненням його до кримінальної відповідальності та було необхідним, тому позовні вимоги в цій частині не підлягали до задоволення.

Свої вимоги про стягнення недоотриманої грошової винагороди 12 520 125 грн позивач мотивував тим, що він домовився з мешканцями с. Погреби, які є власниками паїв, про продаж 36 га підставним особам, але внаслідок порушення кримінальної справи він не зміг закінчити цю роботу.

Згідно з п.1 ст.3 Закону, у наведених в ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Належних та допустимих доказів в задоволення даних позовних вимог позивач не надав, а тому ці вимоги теж не підлягали до задоволення.

Як вбачається з актів передачі-приймання виконаних робіт, ОСОБА_1 та його дочка ОСОБА_2 провели оплату юридичних консультаційно - представницьких послуг адвокату, а саме: 30.12.2008 року в сумі 5 000 грн; 05.02.2010 року за період від січня до 31 грудня 2009 року в сумі 32 500 грн; 14.05.2010 року за період від 04 січня до 30 квітня 2010 року - 12 000 грн.; 31.12.2010 року за період від 15 червня до 31 грудня 2010 року - 26 000 грн.; 30.12.2011 року за період від 10 січня до 30 грудня 2011 року - 44 000 грн; 28.12.2012 року за період від 09 січня до 28 грудня 2012 року - 44 000 грн; 31.12.2013 року за період від 08 січня до 31 грудня 2013 року - 42 000 грн; 31.12.2014 року за період від 09 січня до 31 грудня 2014 року - 40 000 грн; 21.12.2014 року за період від січня до 21 грудня 2015 року - 4 000 грн; 30.10.2019 року за період від січня до 30 жовтня 2019 року - 4 000 грн, а всього - 253 500 грн.

Виконання вказаних адвокатських послуг підтверджується матеріалами кримінальної справи №49-2632, кримінального провадження № 0000257, протоколами судових засідань, підготовленими та поданими разом зі ОСОБА_1 заявами, скаргами та клопотаннями за період від грудня 2008 року.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з тим, що відповідно до ст.3 п.4 Закону підлягають стягненню витрати, сплачені позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в розмірі 253 500 грн.

Також підлягала до стягнення і спричинена матеріальна шкода в розмірі 2 950 267 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то згідно з пунктом 5 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч.1 статті 4 Закону №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Таким чином, безпідставним є твердження Державної казначейської служби України про те, що стягнення коштів є необґрунтованим.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.1 статті 1, пункту 5 статті 3 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

За частинами 2, 3 статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з ч.5, 6 статті 4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6 700 грн, а тому суд дійшов вірного висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди позивачці визначається з мінімальної заробітної плати у розмірі 6 700 грн, що загалом становить: 6 700 грн. х 130 міс. = 871 000 грн.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі №556/896/18 (провадження №61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі

№554/5980/18 (провадження №61-7636св19).

Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19).

Отже, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року

№4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених зміну його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до погіршення стану здоров`я, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків, і тому вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що внаслідок завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством та судом на користь позивача підлягає стягненню відшкодування у розмірі 871 000 грн, так як саме такий розмір моральної шкоди є виправданим у цій ситуації.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Отже, суд дійшов вірного висновку про те, що позивачу завдана матеріальна та моральна шкода, яка повинна бути відшкодована за рахунок державного бюджету, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь позивача у рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: